Справа № 460/2342/19
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2021-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року ЛуцькСправа № 460/2342/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

при секретарі судового засідання Купалової Т. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМС України у Волинській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу від 12.08.2019 №66 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1, громадянин Народної Республіки Бангладеш прибув з Бангладешу в Україну, без будь-яких документів з метою пошуку та захисту через належність до переслідуваної у Бангладеші релігійної спільноти. Позивач вказує, що звернувся до УДМС України у Волинській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак повідомленням УДМС України у Волинській області від 12.08.2019 позивача проінформовано, що йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в Україні, на підставі наказу від 12.08.2019 №66. Позивач вважає оскаржуваний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки при його прийнятті не були враховані дійсні обставини по справі, не вивчалась особа, стосовно якої складався процесуальний документ, оскільки позивач не мав можливості у повній мірі висловити свою позицію з даного приводу та давати пояснення на поставлені питання. Позивач має серйозні побоювання за життя у разі повернення до своєї країни, у зв`язку з численними подіями в Народній Республіці Бангладеш, оскільки партію Джамату Ісламі (мусульманська партія, в якій він перебуває) переслідують на фоні релігійних протирічь. При цьому, позивач також наголошує на тому, що він володіє англійською мовою на побутовому рівні, водночас відповідач не забезпечив позивачу необхідний переклад всіх юридичних термінів, більшість інформації не було перекладено належним чином, так як відповідач не надав перекладача саме із знанням бенгальської мови, а відповідач від такого права не відмовлявся.

У відзиві на позовну заяву від 06.11.2019 представник відповідача проти позову заперечила з тих підстав, що за результатами розгляду письмової заяви позивача, на підставі співбесіди та інформації по країні походження відповідачем встановлено, що позивач не підпадає під дію Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового тимчасового захисту». Вказує, що 24.07.2019 позивач звернувся із заявою до УДМС України у Волинській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зі змісту заяви вбачається, що останній покинув країну постійного проживання через конфлікт із сусідами, який іноземець відносить до релігійних та бажанням знайти кращі умови для подальшого життя. У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не надав достатньої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказах того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідали б вимогам пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Факти, на які посилається позивач, зокрема небажання позивача повертатись до країни походження, не є підставою для визнання біженцем, так як матеріали особової справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача. Заявник не надав жодних документів, які б підтвердили небезпеку для нього у Бангладеші. У країні походження не використав усі наявні способи захисту свого права. Натомість, без перешкод виготовив документи і покинув країну свого постійного проживання (виїхав до Російської Федерації). У зв`язку з закінченням терміну туристичної візи, за допомогою нелегальних перевізників позивач переїхав до України у пошуках роботи та гідних умов проживання. На співбесіді заявляв, що хотів потрапити до Європи. Така поведінка іноземця свідчить про те, що набуття захисту для нього не було пріоритетним завданням, оскільки реальна мета насправді була інша - потрапити до країн Європи, а звернення його за захистом обумовлене першочерговою потребою у легалізації на території Україні та пошуку кращих умов для життя та роботи, що дозволяє його віднести до економічних мігрантів. З урахуванням зазначеного, відповідач вважає, що відмова в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законною, обґрунтованою, тому в задоволенні позову просив відмовити повністю.

У відповіді на відзив від 12.11.2019 представник позивача, яка представляла інтереси позивача станом на момент подання вказаної відповіді, підтримала правову позицію, викладену у позовній заяві, та просила позов задовольнити.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.06.2020, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2021, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу від 12.08.2019 №66 відмовлено.

Постановою Верховного суду від 24.06.2021 рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25.06.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2021 - скасовано, а справу №460/2342/19 направлено для на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 07.07.2021 прийнято до провадження дану адміністративну справу, ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено у даній справі підготовче засідання.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 23.09.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 11:10 19.10.2021.

У судове засідання 19.10.2021 учасники справи не прибули, своїх представників не направили. При цьому, 20.09.2021 на електронну адресу суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності на підставі наданих доказів та матеріалів справи. Також 19.10.2021 представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Суд, враховуючи наявність у справі заяв по суті справи та доказів, необхідних для її вирішення, враховуючи позицію учасників справи, які просять розглянути справу за їх відсутності, на підставі частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), дійшов висновку про здійснення судового розгляду справи на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування технічними засобами.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи № 2019LT0013 громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 (а.с.50-113 т. 1) вбачається, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 народився у Народній Республіці Бангладеш, с. Чор-Дукунді. За національністю - бангладешець, віросповідання - мусульманин, неодружений, освіта - середня-спеціальна. Спілкується бенгальською, володіє частково англійською та російською мовами. На батьківщині у жодних військових, релігійних, громадських організаціях не перебував. У заявника відсутні документи, що посвідчують особу. У Народній Республіці Бангладеш залишились мати, батько та дві сестри. Із країни виїхав у 2018 році до Російської Федерації, де перебував один рік. В подальшому, у зв`язку із закінченням терміну дії туристичної візи (1 рік) покинув РФ та 20.07.2019 нелегально без документів приїхав до України.

23.07.2019 співробітником Луцького МВ УДМС України у Волинській області було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МВП № 027687 про порушення ОСОБА_1 правил перебування іноземців в Україні та постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МВР № 027687 в сумі 1700 грн (а.с. 62-63 т.1).

24.07.2019 ОСОБА_1 звернувся до УДМС України у Волинській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та проведення співбесіди з позивачем працівником УДМС України у Волинській області 12.08.2019 складено висновок щодо прийняття рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши про відсутність умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 96-103 т.1).

На підставі вказаного висновку наказом УДМС України у Волинській області від 12.08.2019 №66 громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 104 т.1)

Повідомленням від 12.08.2019 №21 УДМС України у Волинській області проінформувало позивача про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 105 т.1)

Вважаючи наказ УДМС України у Волинській області від 12.08.2019 №66 необґрунтованим та протиправним, позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За приписами статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до частини першої, сьомої статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Зі змісту статті 8 Закону № 3671-VI вбачається, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВКБ ООН), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29.04.2004) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Крім того, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, у першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як вбачається із висновку працівника УДМС України у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 12.08.2019 та оскаржуваного наказу УДМС України у Волинській області від 12.08.2019 року №66, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із тим, що заява є очевидно необґрунтованою, оскільки не містить підстав, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

З такими висновками органу державної міграційної служби суд погоджується, з огляду на таке.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV «Попередній розгляд заяв» Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила № 649), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13). У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач УДМСУ у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіду, оформлену протоколом від 30.07.2019 (а.с. 71-79 т.1), розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Так, зокрема, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Народної Республіки Бангладеш (с. Чор-Дукунді); національність - бангладешець, віросповідання - мусульманин, неодружений, освіта - середня-спеціальна; спілкується бенгальською, володіє частково англійською та російською мовами; на батьківщині у жодних військових, релігійних, громадських організаціях не перебував. Такі відомості стосовно нього відображені в анкеті від 24.07.2019 та реєстраційному листку від 24.07.2019 (а.с. 52-61 т.1).

Із змісту протоколу співбесіди №1 від 30.07.2019 слідує, що причинами еміграції позивача з країни походження (постійного проживання) стали пошук кращих умов для подальшого проживання та побоювання останнього за своє життя через те, що він та його близькі родичі сповідують іслам (є мусульмани), водночас їхні сусіди сповідують іншу релігію - хінду. Під час проведення співбесіди заявник зазначив, що у грудні 2017 його сім`я здійснила забій худоби (корови), м`ясо якої використали для приготування їжі на одне із мусульманських свят (Курбан), водночас сусіди виступають проти цього, оскільки вважають корів священними тваринами, у зв`язку з чим останні прийшли до будинку заявника та завдали йому тілесних ушкоджень верхніх та нижніх кінцівок, інших частин тіла та його батьку. Також вказав, що у зв`язку з даними обставинами він перебував два місяці у лікарні, при цьому, звертався із відповідною заявою до правоохоронних органів, однак останні без пояснень відмовили у її прийнятті. Водночас під час проведення співбесіди позивач неодноразово наголошував на тому, що причиною виїзду з країни постійного проживання стало покращення умов проживання (пошук гідних умов для життя). У зв`язку з наведеними обставинами позивач 01.07.2018 виїхав з країни постійного проживання - Народної Республіки Бангладеш повітряним транспортом за туристичною візою до Російської Федерації, де перебував один рік. У подальшому, у зв`язку із закінченням терміну дії туристичної візи (1 рік) покинув Російську Федерацію та 20.07.2019 нелегально без документів приїхав до України.

При цьому, суд наголошує, що саме вказані обставини (конфлікт із сусідами через релігійні переконання та пошук гідних умов для життя) були зазначені позивачем у заяві анкеті від 24.07.2019 та під час проведення з ним співбесіди 30.07.2019 як причини його еміграції з країни свого походження.

Суд погоджується з висновками відповідача про те, що конфлікт, який виник у позивача із сусідами, віднести до релігійних досить складно, оскільки на це вказує лише окрема думка позивача, яка є суб`єктивною та не підкріплена жодними доказами. Після спричинення тілесних ушкоджень у грудні 2017 (так стверджує позивач), позивач ще протягом значного часу (7 місяців) перебував у країні свого походження, при цьому, інших переслідувань від сусідів не зазнавав (протокол співбесіди №1 від 30.07.2019).

Судом встановлено, що позивач не надав належних та допустимих доказів його переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань як під час розгляду справи судом, так і не надав до УДМС України у Волинській області при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, лист №2021 від 01.04.2020 адвоката Раузель Карім А.К.М. (Бангладеш), в якому зазначено, що ОСОБА_1 був активним діячем Націоналістичної Партії Бангладеш, а також співголовою відділення об`єднання «Morjal union» Націоналістичної Партії Бангладеш, та у зв`язку з політично мотивованим протистоянням опозиційна політична партія подала проти нього декілька сфальсифікованих та сфабрикованих позовів та відповідний суд виніс проти нього обвинувальні вироки, суд не бере до уваги, з огляду на таке.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У свою чергу, відповідно до частин 1, 2 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як передбачено частиною 2 статті 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, наведених у листі від 01.04.2020 №2021, зокрема щодо підтвердження повноважень адвоката Раузель Карім А.К.М. як представника позивача у країні походження, щодо перебування позивача у певних політичних партіях та щодо винесення вироків відносно позивача у країні походження, матеріали справи не містять, відтак вказаний лист не береться судом до уваги.

Суд також враховує, що у заяві-анкеті від 24.07.2019 та під час співбесіди 30.07.2019 заявник не вказував, що перебуває у політичних партіях, в тому числі у партії Джамату Ісламі (так зазначено у позові), у Націоналістичній Партії Бангладеш чи є співголовою відділення об`єднання «Morjal union», водночас останній наголошував, що не перебував у жодній політичній, релігійній, військовій або громадській організації; до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами - причетний не був; до кримінальної відповідальності не притягувався, невійськовозобов`язаний.

Крім того, лист від 01.04.2020 №2021 був поданий лише 20.01.2021 до суду апеляційної інстанції (а.с. 82-84 т. 2). Тобто, при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач не володів інформацією вказаному у листі від 01.04.2020 №2021, відтак останній не мав змоги перевірити обставини, зазначені у вказаному листі.

При цьому, суд не бере до уваги доводи позивача, викладені у позовній заяві про те, що позивач на співбесіді не у повній мірі розумів про що його питають, оскільки йому не було забезпечено участь перекладача зі знанням бенгальської мови, з огляду на наступне.

Так, у заяві-анкеті заявника ОСОБА_1 та у протоколі співбесіди від 30.07.2019 вказано, що рідною мовою позивача є бенгальська, спілкується частково російською та англійською. Під час протоколу-співбесіди №1 від 30.07.2019 переклад здійснювався з англійської мови на українську і навпаки (перекладач Мамренко Юлія). При цьому, під час співбесіди позивач не заявляв, що не розуміє англійської мови і що йому потрібен перекладач з бенгальської мови. Суд звертає також увагу, що у протоколі співбесіди досить детально описано відомості про особу позивача (уточнення анкетних даних, місце народження, умови проживання у Народній Республіці Бангладеш, відомості про сім`ю позивача, конфлікти із сусідами тощо), маршрут позивача, обставини прибуття в Україну та причини еміграції позивача. Вказані обставини спростовують твердження позивача відносно того, що останній не розумів про що йшлося на співбесіді, оскільки позивач давав чіткі, логічні і детальні відповіді на поставлені йому запитання, які задавались співробітником УДМС України у Волинській області Горбачем В. М . Також необхідно зазначити, що відповідно до частини 3 статті 8 Закону № 3671-VI під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. У матеріалах справи відсутні докази того, що позивач під час проведення співбесіди 30.07.2019 заявляв, що не розуміє англійської мови та заявляв клопотання про залучення перекладача зі знанням бенгальської мови, в тому числі за свій рахунок, та відмови відповідача у задоволенні вказаного клопотання.

Також суд наголошує на тому, що позивач у липні 2018 легально прибув до Російської Федерації на підставі туристичної візи, використавши для цього повітряний транспорт, що свідчить про те, що він міг і користувався захистом своєї держави. Позивач на території Російської Федерації перебував 1 рік, однак із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у вказаній країні не звертався. У подальшому, як зазначив позивач під час співбесіди, його земляки повідомили, що життя в Україні краще ніж в Російській Федерації, а тому він вирішив переїхати до України. До України прибув 20.07.2019, кордон перетнув нелегально, жодних документів при собі не мав.

Така поведінка позивача свідчить про те, що набуття захисту для нього не було пріоритетним завданням, а звернення за захистом обумовлено першочергово потребою у легалізації на території України, як намагання уникнути примусового видворення до країни походження - Народної Республіки Бангладеш.

Позивач не надав жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили небезпеку для нього чи його родини у Народній Республіці Бангладеш. Натомість без перешкод виготовив документи і покинув країну свого постійного проживання. Під час проведення співбесіди позивач неодноразово наголошував, що залишаючи країну походження - Народну Республіку Бангладеш мав на меті покращити умови проживання та потрапити до країн Європи.

За таких обставин, матеріали справи разом із наявною інформацією про країну громадянського походження позивача підтверджують відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також він не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не довів існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності підстав для прийняття УДМС України у Волинській області відповідного рішення.

З огляду на викладене, суд погоджується з висновком УДМС України у Волинській області про те, що позивач не надав достовірних чи правдивих фактів його особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не навів фактів, які б свідчили про переслідування або про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

За таких обставин суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існує в країні походження та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем у заяві-анкеті про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та протоколі співбесіди.

Відтак, з урахуванням наведених норм чинного законодавства України та встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ від 12.08.2019 №66 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що, скасовуючи рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25.06.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2021 та направляючи справу на новий розгляд, Верховний суд у постанові від 24.06.2021 дійшов висновку про порушення судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права щодо повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі, при цьому, вказав на те, що при новому розгляді спору суду необхідно забезпечити рівність прав учасників судового процесу та на підставі додатково встановлених обставин прийняти законне та обґрунтоване рішення. З урахуванням наведеного, суд зазначає, що 28.07.2021 на електронну адресу суду надійшли клопотання від позивача та його представника про проведення розгляду даної справи в режимі відеоконференції, в якому просили визначити суд відповідальний за проведення відеоконференції - Шевченківський районний суд міста Києва (а.с. 53-57 т. 3). У свою чергу, ухвалою суду від 30.07.2021 у задоволенні вказаних клопотань про проведення розгляду даної справи в режимі відеоконференції було відмовлено у зв`язку з відсутністю технічної можливості забезпечити проведення судового засідання у даній справі, призначеного на 11:00 03.08.2021, в режимі відеоконференції (а.с. 62-63 т.3). У підготовчому засіданні 03.08.2021 оголошено перерву до 23.09.2021 (а.с. 71 т. 3). 20.09.2021 на електронну адресу суду надійшло клопотання від позивача, в якому останній повідомив суд, що розірвав договір про надання професійної правничої допомоги з адвокатом Горлевим Д. І. та просив розгляд справи проводити за його відсутності на підставі наданих доказів та матеріалів справи (а.с. 75 т. 3). Ухвалою суду від 23.09.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 11:10 19.10.2021 (а.с. 78 т. 3). Копія зазначеної ухвали суду від 23.09.2021 та повістка про виклик до суду в даній адміністративній справі були скеровані позивачу на адресу, зазначену у клопотаннях від 28.07.2021 та від 20.09.2021, однак повернулися до суду з відміткою поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 83-86 т. 3). У зв`язку з неприбуттям сторін у судове засідання 19.10.2021 та враховуючи наявність у справі заяв по суті справи та доказів, необхідних для її вирішення, враховуючи позицію учасників справи, які просили розглянути справу за їх відсутності, суд, на підставі частини четвертої статті 229 КАС України, дійшов висновку про здійснення судового розгляду справи на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування технічними засобами.

Щодо незабезпечення позивачу права на перекладача зі знанням бенгальської мови суд зазначає, що позивач у підготовчі та у судове засідання під час нового розгляду справи не прибув, подав клопотання від 20.09.2021 про розгляд даної справи за його відсутності, при цьому, клопотання про залучення до участі у справі перекладача не заявляв. А відтак у зв`язку з відсутністю у судовому засіданні позивача (за наявності поданої ним заяви про розгляд справи без його участі) залучення перекладача до участі у справі не є доцільним та необхідним. Заявляючи клопотання про розгляд справи без його участі та не являючись в засідання суду, позивач унеможливив виконання вказівки Верховного суду щодо залучення до участі у справі перекладача.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідачем належними та допустимими доказами доведено правомірність свого рішення, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, у зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 229, 243 ч. 3, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя О. О. Андрусенко

Повний текст рішення складений 26 жовтня 2021 року