Справа № 200/5534/21
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2021-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року справа №200/5534/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року у справі №200/5534/21 (суддя І інстанції Шувалова Т.О., повне судове рішення складено 12 липня 2021 року в м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Добропільської міської ради про визнання протиправною бездіяльність, протиправним рішення та його скасування, зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Добропільської міської ради в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Добропільської міської ради щодо ненадання відповіді в зазначені строки;

- визнати протиправною відмову надати дозвіл на розробку проекту землеустрою за відсутності підстав невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів та скасувати рішення Добропільської міської ради про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства від 21.04.2021 року № 8/7-55;

- зобов`язати Добропільську міську раду надати дозвіл позивачу на виготовлення технічної документації землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (безоплатно) орієнтовною площею 0,2199 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Позивач вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що після набрання чинності нового Земельного кодексу та Закону України «Про особисте селянське господарство» він з родиною (всі ветеринарні лікарі) фактично використовували земельну ділянку як особисте селянське господарство. Судом не зазначено посилання на норму чи висновки Верховного суду яка забороняє відведення землі під особисте селянське господарство. Суд переплутав землі особистого селянського господарства з фермерським господарством. Також не було враховано, що відповідачем іншим громадянам надавались земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства та для індивідуального садівництва. Судом не враховано правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного суду від 20.11.2019р. у справі №368/54/17, у справі № 346/3524/16-а, Верховного суду Касаційного цивільного суду від 11.12.2019р. у справі №188/1124/15-ц, Верховного суду України у справі №6-228цс14, Верховного суду у справі №803/667/18.

Судом встановлено, що 17 квітня 2013 року Добропільська міська рада рішенням №6/40-46 затвердила генеральний план м. Добропілля, при цьому не надано оцінки та не зазначено як можна затвердити генеральний план не маючи меж міста.

Позивач вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка за своїм цільовим призначенням може передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду лише для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва та не може бути передана у власність за іншим цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

Судом не було враховано, що за загальним правилом ст.122 Земельного кодексу України питання передачі ділянок із земель державної власності в приватну перебуває в компетенції органу виконавчої влади, а не органу місцевого самоврядування.

Судом також не враховано, що у відповідності до вимог ст.119 Земельного кодексу України позивач має право на земельну ділянку за давністю користування (набувальна давність).

Позивач також вважає, що рішення Добропільської міської ради про відмову у наданні дозволу від 21.04.2021 року № 8/7-55 було прийнято з порушенням встановленого законом місячного строку, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.

Окрім того, судом безпідставно було стягнуто судовий збір за відсутності клопотання про відстрочку.

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

На адресу суду апеляційної інстанції надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на скаргу, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що згідно акту про відвід меж та червоних ліній ділянки в натурі від 20 квітня 1999 року відділом земельних ресурсів м. Добропілля було відведено позивачу земельну ділянку площею 0,2199 га для розміщення ветеринарного аптечно-консультаційного пункту (а.с. 41-42).

Рішенням виконавчого комітету Добропільської міської ради від 21 квітня 1999 року №157/1 надано позивачу у тимчасове користування терміном на 5 років земельну ділянку площею 0,2199 га по АДРЕСА_1 для розміщення ветеринарного аптечно-консультаційного пункту (а.с. 28).

21 травня 1999 року позивач уклав договір з Добропільською міською радою про прийняття в тимчасове користування земельної ділянки загальною площею 0,2199 га строком на п`ять років для розміщення ветеринарного аптечно-консультаційного пункту по АДРЕСА_1 (а.с. 35-36).

Відповідно до акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації, затвердженого рішенням виконкому Добропільської міської ради від 25 січня 2000 року, ветеринарний аптечно-консультаційний пункт, розташований за адресою: вул. Набережна, 11 м.Добропілля, побудований відповідно до державних норм. Перша черга ветеринарного аптечно-консультаційного пункту (вбиральня, сарай, приміщення сторожа) готова до введення в експлуатацію (а.с. 31-32).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.04.2003 року серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Добропільської міської ради, позивачу на праві приватної власності належить ветеринарний аптечно-консультаційний пункт, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19).

Відповідно до довідки про нормативно грошову оцінку земельної ділянки (витяг) від 01 червня 2006 року № 236, виданої Добропільським міським відділом земельних ресурсів, земельна ділянка, розташована за адресою: м.Добропілля, вул.Набережна,11 з цільовим призначенням для експлуатації ветеринарного аптечного консультативного пункту, площею 0,2199 га, за грошовою оцінкою складає 49952,50 грн (а.с. 34).

На об`єкт - ветеринарний аптечно-консультаційний пункт, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , 11 червня 2006 року складений технічний паспорт на громадський будинок та складено план земельної ділянки громадського будинку (а.с. 20-23).

З листа Добропільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області від 02 лютого 2017 року №1136/13 убачається, що плата за землю позивачем сплачувалась з 2006 року по 2016 рік. Станом на 01.01.2017 року податкова заборгованість з плати за землю відсутня (а.с. 33).

17 березня 2021 року позивач засобами електронного зв`язку звернувся до Добропільської міської ради та голови Добропільської міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (безоплатно) орієнтовною площею 0,2199 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 24-25, 30).

26 березня 2021 року вищевказана заява була зареєстрована відповідачем у журналі вхідної кореспонденції за № 03/1391-14/01 (а.с. 30)

09 квітня 2021 року позивач засобами електронного зв`язку звернувся до Добропільської міської ради та голови міста Добропілля Аксьонова А.А. із заявою, в які просив раніше подану ним заяву від 17 березня 2021 року розглянути на сесії Добропільської міської ради та прийняти рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою (а.с. 37).

24 квітня 2021 року Добропільська міська рада на черговій сесії ухвалила рішення № 8/7-55 про відмову позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,2199 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що бажане місце розташування земельної ділянки, зазначене заявником в графічних матеріалах, не відповідає вимогам генерального плану м. Добропілля, затвердженого рішенням Добропільської міської ради від 17.04.2013 року №6/40-46, зі змінами, затвердженими рішенням Добропільської міської ради від 20.03.2019 року № 7/55-22, та плану зонування території м. Добропілля, затвердженого рішенням Добропільської міської ради від 22.05.2013 року №6/41-2 (а.с. 26-27).

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовано Земельним кодексом України(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

17 квітня 2013 року Добропільська міська рада рішенням № 6/40-46 затвердила генеральний план м. Добропілля (2012), розроблений ТОВ «Прогрес-Цивільпроект» (а.с. 70).

22 травня 2013 року Добропільська міська рада рішенням № 6/41-2 затвердила план зонування території м. Добропілля (2012), розроблений ТОВ «Прогрес-Цивільпроект» (а.с. 71).

20 березня 2019 року Добропільська міська рада рішенням № 7/55-20 затвердила містобудівну документацію «Зміни до генерального плану м.Добропілля» з технічними показниками, визначеними експертним звітом Державного підприємства «Київоблбудінвест» філія «Київоблбудекспертиза» від 11.10.2018 року № 01-0822-18/МД (а.с. 72-75).

Згідно викопіювання з генерального плану міста Добропілля вбачається, що земельна ділянка площею 0,2199 га в м. Добропілля, вул. Набережна, 11 перебуває у фактичних та проектованих межах міста Добропілля, тобто перебуває у комунальній власності Добропільської територіальної громади, тому вирішення питання щодо передачі даної земельної ділянки у власність громадянам України належить до компетенції Добропільської міської ради (а.с. 127-128).

Відповідно до пункту б частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Статтею 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а)приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

За приписами частини 1 статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, нормами Земельного кодексу України встановлено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, серед яких, у тому числі: - невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Разом з цим, відповідно до частини першої статті 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно частини першої та другої статті 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Позивач звертаючись до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою посилався на те, що земельна ділянка в м.Добропілля, вул. Набережна, 11 орієнтовною площею 0,2199 га має бути передана йому у власність для ведення особистого селянського господарства.

З метою уточнення категорії земель та виду угідь щодо цієї земельної ділянки відповідач звернувся із запитом до відділу у Добропільському районі Головного управління Держгеокадастра у Донецькій області.

25 травня 2021 року відділ у Добропільському районі Головного управління Держгеокадастра у Донецькій області надав відповідь за № 330/103-21, в якому повідомив, що вищенаведена земельна ділянка відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, вид угід - землі під громадською забудовою (а.с. 69).

Тобто, земельна ділянка яку позивач бажав отримати безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства не відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення, а має інше цільове призначення - для житлової та громадської забудови.

Статтею 38 Земельного кодексу України визначено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Згідно вимог статті 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм.

У відповідності до статті 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлює Законом України від 17.02.2011р. № 3038-VI «Про регулювання містобудівної документації» (далі - Закон №3038).

Статтею 16 Закону № 3038 визначено, що планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

У відповідності до ч.1 ст.1 Закону№ 3038 генеральний план населеного пункту це - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту; - план зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Згідно ст. 17 Закону № 3038 генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану. Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Для населених пунктів з чисельністю населення до 50 тисяч осіб генеральні плани можуть поєднуватися з детальними планами всієї території таких населених пунктів.

З огляду на наведене, місце розташування земельної ділянки, щодо якої позивач бажає отримати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення для ведення особистого селянського господарства, не відповідає Генеральному плану міста, затв. рішенням Добропільської міської ради від 17 квітня 2013 року № 6/40-46 та Плану зонування території міста, затв. рішенням Добропільської міської ради від 22 травня 2013 року№ 6/41-2, які є містобудівними документами, що визначають умови та обмеження використання території міста для містобудівних потреб у межах визначених зон.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при прийнятті спірного рішення відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відтак, правильним є висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність Добропільської міської ради щодо ненадання відповіді в зазначені строки, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідно до частини першої та другої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21 травня 1997 року№ 280/97-ВР, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Рішення ради щодо безоплатної передачі земельної ділянки комунальної власності у приватну власність (крім земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян, та випадків передачі земельної ділянки власнику розташованого на ній жилого будинку, іншої будівлі, споруди) приймається не менш як двома третинами голосів депутатів від загального складу ради.

Згідно частини п`ятої статті 46 вищенаведеного Закону сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць.

Рішенням Добропільської міської ради від 07.12.2020 року №8/2-55 затверджено Регламент Добропільської міської ради, статтею 23 якого визначено, що сесії міської ради скликаються міським головою в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельної ділянки та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше один раз на місяць (за необхідністю).

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач 17 березня 2021 року засобами електронного зв`язку звернувся до Добропільської міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

26 березня 2021 року вищевказана заява була зареєстрована відповідачем у журналі вхідної кореспонденції за № 03/1391-14/01 (а.с. 30)

09 квітня 2021 року позивач засобами електронного зв`язку звернувся до Добропільської міської ради та голови міста Добропілля Аксьонова А.А. із заявою, в які просив раніше подану ним заяву від 17 березня 2021 року розглянути на сесії Добропільської міської ради та прийняти рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

24 квітня 2021 року Добропільська міська рада на черговій сесії ухвалила рішення №8/7-55 про відмову позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо відсутності правових підстав для визнання протиправною бездіяльність Добропільської міської ради щодо ненадання відповіді в зазначені строки. Відтак, правильним є висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Посилання позивача на правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного суду від 20.11.2019р. у справі №368/54/17, у справі №346/3524/16-а, Верховного суду Касаційного цивільного суду від 11.12.2019р. у справі №188/1124/15-ц, Верховного суду України у справі №6-228цс14, Верховного суду у справі №803/667/18 колегією суддів не прийнято до уваги, оскільки справи не є тотожними.

При цьому, колегія суддів враховує висновки викладені Верховним судом у постанові від 07 грудня 2020 року у справі № 120/4037/18-а.

Доводи позивача про те, що судом не надана оцінка правомірності рішення Добропільської міської рада від 17 квітня 2013 року № 6/40-46, яким було затверджено генеральний план м. Добропілля, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки наведене рішення не є предметом розгляду у цій справі.

Висновок позивача про те, що питання передачі ділянок із земель державної власності в приватну перебуває в компетенції органу виконавчої влади, а не органу місцевого самоврядування, колегія суддів вважає помилковим виходячи з наступного.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України від 21.05.1997 №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування» встановлено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить відповідно до закону вирішення питань регулювання земельних відносин. Зазначені питання вирішуються відповідно до закону на пленарних засіданнях ради.

Відповідно до положень статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

За приписами статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Згідно із частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Аналіз зазначених норм свідчить, що вирішення питань передачі земельних ділянок у власність із земель комунальної власності відповідних територіальних громад знаходиться у площині компетенції, зокрема міських рад.

Щодо стягнення з позивача судового збору колегія суддів зазначає наступне.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 стягнуто з позивача на користь спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір» та статті 133 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Єдиною підставою для звільнення, розстрочки, відстрочки від сплати судового збору є незадовільний майновий стан сторони, тобто фізичної або юридичної особи. Звільнення сторони від сплати судового збору є правом, а не обов`язком суду. При цьому, клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в позовній заяві, яка подається до суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, одночасно із позовом, позивач звернувся із клопотання, у якому просив звільнити його від сплати судового збору.

Клопотання про звільнення від сплати судового збору мотивоване тим, що позивач перебуває у скрутному матеріальному становищі, оскільки є пенсіонером та отримує мінімальну пенсію за віком, яка фактично дорівнює прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Ухвалою суду першої інстанції від 12 травня 2021р. заяву позивача про звільнення від сплати судового збору задоволено частково. Відстрочено сплату судового збору за подання позову до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до частини другої статті 133 КАС якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог було відмовлено, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно було стягнуто з позивача судовий збір у розмірі 908 грн.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції під час розгляду та ухвалення рішення, їм була надана відповідна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанцій норм матеріального права, у апеляційній скарзі не наведено.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 у справі №200/5534/21 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 у справі №200/5534/21 залишити без змін.

Повне судове рішення 26 жовтня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

А.В. Гайдар