Справа № 420/8853/21
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2021-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/8853/21
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року, ухвалене в порядку письмового провадження в м. Одесі, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2021 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, в якому позивач просить суд: визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, пов`язану з відмовою у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки з 14.03.2021 року до дня фактичного розрахунку із врахуванням робочих днів при обрахунку середньоденної заробітної плати за останні два календарні місяці на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивача, на підставі наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 09.03.2021 року № 75, згідно з п. 18 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 19.09.2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та пп. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця офіцерського складу Збройних Сил України, звільнено з військової служби у запас. У подальшому, 09.04.2021 року позивач звернувся до відповідача із запитом щодо отримання розрахунку вислуги років, як військовослужбовця станом на дату виключення зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України. З отриманого розрахунку вислуги років вбачається, що станом на дату виключення позивача зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України вислуга років становить: календарна - 08 років 10 місяців 13 днів; пільгова - 10 років 05 місяців 06 днів; загальна - 19 років 03 місяці 19 днів. У зв`язку з чим, 20.04.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовця зі служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, тобто, відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Однак, листом від 30.04.2021 року, Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону відмовлено у виплаті зазначеної вище одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що на момент звільнення вислуга у календарному обчисленні складала 8 повних календарних років. З указаною відмовою прокуратури регіону позивач не погоджується, вважає її такою, що порушує його соціальні права та інтереси, у зв`язку з чим, звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, пов`язану з відмовою у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин у справі, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення про задоволення позову у цій частині, а також змінити рішення суду першої інстанції про задоволення позову в мотивувальній частині. Доводами апеляційної скарги зазначено, що у даній справі судом першої інстанції встановлено не проведення відповідачем повного розрахунку при звільненні з військової служби, а тому, наявні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній розмір заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби. Також, апелянт вважає, що суд першої інстанції при задоволенні його позову помилково послався на положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 558 від 25.06.2018 року, оскільки він не проходив службу в Державній прикордонній службі України.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем до суду не надано.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , майора юстиції, заступника військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України, згідно з витягом з наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 09.03.2021 року № 75, відповідно до п. 18 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 19.09.2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та пп. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), як військовослужбовця офіцерського складу Збройних Сил України, якого відряджено до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі, звільнено з військової служби у запас.

Наказом Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону № 131к від 10.03.2021 року, майора юстиції ОСОБА_1 з 14.03.2021 року звільнено з посади заступника військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України, виключено зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Маріупольського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Донецької області.

24.03.2021 року позивач звернувся до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону із запитом щодо надання довідки з розрахунком грошових коштів виплачених під час звільнення з військової служби.

Листом від 07.04.2021 року за № 21-1208вих-21 відповідач повідомив, що позивачу при звільненні з військової служби нараховано та виплачено грошове забезпечення, індексація, компенсація за 174 календарні дні невикористаної щорічної та додаткової відпустки.

09.04.2021 року позивач звернувся до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону із запитом щодо надання розрахунку вислуги років станом на дату виключення позивача зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України.

Супровідним листом № 07-131вих-21 від 15.04.2021 року відповідач направив позивачу розрахунок вислуги років ОСОБА_1 .

19.04.2021 року позивач звернувся до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону із заявою про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям зі служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби.

Листом № 21-1523вих-21 від 30.04.2021 року відповідач повідомив, що згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 років і більше, однак, на дату виключення позивача зі списків особового складу вислуга складала 8 повних календарних років, а тому, відсутні підстави для виплати.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є наявність «вислуги 10 років і більше».

Суд першої інстанції встановив, що умова про наявність 10 і більше років вислуги дотримана позивачем, а оскільки інші підстави відмови, крім недостатності років вислуги, у призначенні грошової допомоги відсутні, отже, позивач має право на таку виплату.

Доводи відповідача про обов`язкову наявність вислуги років понад 10 років, саме у календарному обчисленні даної вислуги, суд першої інстанції визнав необґрунтованими, оскільки останні ґрунтуються на неправильному тлумаченні вимог законодавства.

Суд першої інстанції звернув увагу, що в частині другій статті 15 Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.

Поряд з цим, суд першої інстанції зазначив, що вимога щодо зобов`язання Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки з 14.03.2021 року до дня фактичного розрахунку із врахуванням робочих днів при обрахунку середньоденної заробітної плати за останні два календарні місяці на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», є передчасною та такою, що не підлягає задоволенню.

Рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також позивач вказує, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, помилково послався на положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 558 від 25.06.2018 року, оскільки вимоги цієї Інструкції не підлягали застосуванню у даній справі.

В свою чергу, відповідачем апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції не подано.

Таким чином, предметом апеляційного перегляду є лише апеляційна скарга позивача.

Надаючи оцінку вимогам та доводам апеляційної скарги позивача, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про передчасність вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на викладене.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В свою чергу, згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач не отримав повного розрахунку при звільненні, а саме позивачу протиправно не було виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні.

Вказані висновки суду першої інстанції не оскаржуються в апеляційному порядку відповідачем та не є предметом апеляційного перегляду.

За таких обставин та за наведеного правового регулювання, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

Посилання суду першої інстанції щодо відсутності підстав у даній справі для нарахування відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України з огляду на наявність спірних правовідносин щодо права позивача на отримання такої допомоги, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на викладене.

Нормами статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

На підставі наведеного, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів приходить до висновку, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової допомоги при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

Колегія суддів звертає увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. Так, Великою Палатою Верховного Суду у вказаному рішенні визначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Також, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Великою Палатою Верховного Суду вказано, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Також, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

В свою чергу, застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів враховує: розмір простроченої заборгованості роботодавця - 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; період затримки (прострочення); обставини, що відповідач заперечував проти права позивача на одноразову грошову допомогу при звільненні; факт порушення цього права встановлено під час судового розгляду у даній справі.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Також, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що суд першої інстанції, вирішуючи справу, помилково послався на положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 558 від 25.06.2018 р., оскільки, враховуючи, що позивач займав посаду заступника військового прокурора, ця Інструкція не регулює спірні правовідносини та відповідно її положення не підлягали застосуванню у даній справі.

На підставі наведеного, згідно ст. 317 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову підлягає зміні із виключенням з його мотивувальної частини посилань на положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 558 від 25.06.2018 р., а рішення в частині відмови у задоволенні позову скасуванню із прийняттям нового судового рішення про задоволення позову у цій частині.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 558 від 25.06.2018 року.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про стягнення середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні скасувати.

Прийняти у вказаній частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про стягнення середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11, ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у сумі 10000 (десять тисяч) гривень.

Відповідно до ст.ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик