Справа № 640/20027/20
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кузьменка В.В., секретар судового засідання Романович І.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

26.08.2020 ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради, в якому просив:

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради щодо відмови йому у встановленні статусу та видачі відповідного посвідчення інваліда війни;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення інваліда війни.

В обґрунтування позову зазначено, що йому з 25.03.2009 року встановлено статус особи із інвалідністю ІІІ групи внаслідок контузії, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, а за результатами повторного огляду комісії МСЕК, позивача визнано особою із інвалідністю ІІ групи. У зв`язку з цим він звернувся до відповідача із заявою про продовження терміну дії посвідчення, однак відповідачем відмовлено йому у продовженні дії посвідчення.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року даний адміністративний позов - задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції з мотивів порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Свої вимоги апелянт обґрунтовує відсутністю законних підстав для видачі позивачу посвідчення інваліда війни.

Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до статті 311 КАС України, апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим міським відділом №1 Білоцерківського МУ ГУ МВС України в Київській області, має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 20.11.1999.

Згідно з Довідкою Білоцерківського об`єднаного міського військового комісаріату від 17.09.2018 №409, ОСОБА_1 приймав безпосередню участь у миротворчих операціях у складі Військової частини НОМЕР_3 на території Косово (Югославія) з 24.08.1999 по 17.07.2000.

За результатами проходження військово-лікарської комісії ГУ МВС України Київської області позивач отримав свідоцтво про хворобу, в якому зазначено захворювання, ТАК, пов`язане з участю в бойових діях при виконанні обов`язків військової служби.

Відповідно до акту огляду МСЕК №792230, 31.10.2012 позивачу встановлено третю групу інвалідності (до 01.11.2013) та визначено причину, в якому зазначено поранення, контузія, ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків під час участі в бойових діях у складі миротворчих сил ООН, та видано посвідчення інваліда війни ІІІ групи від 05.11.2012 серія НОМЕР_4 , дійсне до 01.11.2013. (а.с.59,60)

Згідно з актом огляду МСЕК №809774, 29.10.2013 позивачу встановлено третю групу інвалідності (до 01.11.2015) та визначено причину, в якому зазначено поранення, контузія, ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків під час участі в бойових діях у складі миротворчих Сил ООН. (а.с.57)

Відповідно до акту огляду МСЕК серії АВ 0427471, 04.11.2015 позивачу встановлено третю групу інвалідності (до 01.11.2018) та визначено причину, поранення, контузія, ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків під час участі в бойових діях у складі миротворчих Сил ООН та видано посвідчення інваліда війни ІІІ групи, серія НОМЕР_5 , дійсне до 01.11.2018.

Згідно з актом огляду МСЕК серії АВ 0968709, 10.09.2018 позивачу встановлено другу групу інвалідності (довічно) та визначено причину, захворювання, пов`язане з участю в бойових діях при виконанні військової служби.

19.10.2018 відповідачем відмовлено ОСОБА_1 у продовженні терміну дії посвідчення інваліда війни у зв`язку із зміною груп інвалідності

Листом Міністерства соціальної політики України від 11.06.2019 №2562/0/5-19/29 повідомлено про наявність підстав для встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та рекомендовано Управлінню соціального захисту населення Білоцерківської міської ради вирішити порушене питання щодо встановлення відповідного статусу.

Листом Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради від 30.07.2019 №8135 за результатом розгляду документів щодо встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни повідомлено про відсутність підстав, оскільки діючою редакцією постанови Кабінету Міністрів України №63 від 08.02.1994 період бойових дій в Югославії визначений з 15.07.1992 по 16 червня 1999 року.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів в силу приписів ч.3 статті 22 Конституції України не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод людини і громадянина.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

В силу вимог ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань усіх видів і родів військ Збройних сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії та інших формувань, визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.7 ч.2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з інвалідністю з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у цих державах.

Відповідно до абз.2 п.2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, поліцейські, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.

Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 08 лютого 1994 року № 63 затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовців Збройних Сил України, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу PCP і періодів бойових дій на їх території (далі - Перелік).

Як зазначалося вище, ОСОБА_1 приймав безпосередню участь у миротворчих операціях у складі Військової частини НОМЕР_3 на території Косово (Югославія) у період з 24.08.1999 по 17.07.2000.

Відповідно до Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого постановою № 63 у редакції, чинній на час направлення та перебування позивача у Косово , територія колишньої Союзної Республіки Югославії входила до переліку держав, на території яких велися бойові дії, починаючи з 15 липня 1992 року, що, як вірно визначено судом першої інстанції, надавало право позивачу отримати статус учасника бойових дій.

Тобто, на момент встановлення позивачу статусу учасника бойових дій в Переліку період проведення бойових дій у Югославії був зазначений - 15 липня 1992 року.

Тому позивачу 20.11.1999 року було встановлено статус учасника бойових дій, оскільки відповідно до постанови № Югославія включена до переліку держав, де проходять бойові дії.

Надалі постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2007 року № 1296 «Про доповнення переліку держав і періодів бойових дій па їх території» позиція «Югославія 15 липня 1992 року» доповнена словами і цифрами «- 16 червня 1999 року».

Відтак, з 13 листопада 2007 року (дата, з якої набрали чинності зміни до Переліку) датою завершення бойових дій в Югославії, в яких приймали участь українські військовослужбовці, визначено 16 червня 1999 року.

Таким чином, обґрунтовуючи свою позицію, відповідач наполягає на тому, що період перебування позивача на території Косово (колишньої Югославії) з 24.08.1999 року по 17.07.2000 року не підпадає під періоди бойових дій, визначені у Переліку як до внесення змін (у редакції постанови № 63), так і після (у редакції постанови № 1296), адже позивач на дату 15 липня 1992 року у відрядженні не перебував.

Разом з тим, пунктом 2 вищевказаної постанови зазначається, що прийняті до набрання чинності цією постановою рішення про надання статусу учасника бойових дій громадянам, які брали участь у подіях на території колишньої Югославії , перегляду не підлягають.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції стосовно того, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів в силу приписів частини третьої статті 22 Конституції України не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод людини і громадянина.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками) висловлена правова позиція Конституційного Суду, який, наводячи тлумачення словосполучення "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина", що містяться у ч.3 статті 22 Конституції, зазначив, що «конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (ч. 2), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (ч. 3). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням".

Матеріалами справи підтверджено, що позивачу встановлено 2 групу інвалідності з 10.09.2018 року довічно після повторного огляду медико-соціальної експертної комісії.

Статус учасника бойових дій позивач отримав ще у 1999 році, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 20.11.1999.

Статус інваліда війни позивач отримав ще у 2012 році, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 05.12.2012.

Рішення про надання статусів учасника бойових дій та інваліда війни позивачу, яке прийняте ще в 1999 та 2012 році, перегляду не підлягають та на даний час і не ставилось будь-якою зі сторін питання про законність встановлення даних статусів.

Відповідно до п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою КМУ від 12 травня 1994 року № 302 (далі - Положення № 302) посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Згідно п. 7 Положення № 302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до п. 10 Положення № 302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інших документів, на підставі яких відбувається видача посвідчення, законодавством не передбачено.

Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0968709, під час повторного огляду ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності з 05.09.2018 року довічно, та встановлено причину інвалідності поранення, контузія, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби. Крім того, уповноваженими органами щодо визначення інвалідності та її причинного зв`язку є МСЕК та ВЛК, а не Управління соціального захисту.

Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Таким чином, відповідач, відмовляючи у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи за результатами розгляду заяви позивача про продовження терміну дії посвідчення інваліда війни ІІ групи діяв не у спосіб та не в межах повноважень, передбачених чинним законодавством, тому відмова відповідача у продовженні терміну дії посвідчення інваліда війни ІІ групи є протиправною.

Відтак, доводи апелянта щодо правомірності своїх дій судом не приймаються, оскільки у відповідності до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а надані позивачем документи - довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності - свідчать про наявність підстав для видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, що узгоджується з нормами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно протиправності дій відповідача щодо відмови позивачу у встановленні статусу інваліда війни протиправними, а також необхідності зобов`язати відповідача видати гр. ОСОБА_1 посвідчення «особи з інвалідністю внаслідок війни» ІІ групи довічно.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведене вище, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Постанову складено 26.10.2021.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 р.- залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 ст.263 , п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

В.В. Кузьменко