Справа № 420/14791/21
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2021-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України про визнання протиправною відмову у призначенні пенсії за віком та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 17 серпня 2021 надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивачка просить:

- визнати протиправною відмову Управління застосування пенсійного законодавства Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком згідно пункту 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 період здійснення нею підприємницької діяльності з 16.01.1995 року по 31.03.2002 року, а також період з 01.01.2004 року по 31.12.2011 року та зобов`язати призначити, нарахувати і виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до пункту 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 03.07.2020 року.

Позиція позивачки обґрунтовується наступним

Позивачка зазначає, що їй відмовлено в призначені пенсії за віком з тих мотивів, що страховий стаж позивачки складає 22 роки 1 місяць із необхідних 27 років.

Позивачка вказує, що відповідачем не було враховано в страховий стаж позивачки період її роботи як ФОП, а саме: не включено період з 1995 року по 01.04.2002 року, та період з 01.01.2004 року по 31.12.2011 рік.

Таким чином, позивачка вважає, що винесені рішення суперечать діючому законодавству та грубо порушують соціальні права ОСОБА_1 .

Позиція Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області обґрунтовується наступним

Відповідач не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 , вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що відповідно до листа Головного управління ДПС в Одеській області Державної податкової служби України від 04.09.2019 року №143/Б/15-32-51-09-32 інформацію стосовно підприємницької діяльності за 1995-2000 роки надати неможливо у зв`язку з відсутністю даних у електронній базі.

Враховуючи вищевикладене, на переконання відповідача, до страхового стажу позивачки не враховано періоди здійснення підприємницької діяльності:

- з 16.01.1995 року по 31.12.2000 рік у зв`язку із відсутністю відомостей про обраний вид системи оподаткування та сплату страхових внесків;

- з 01.01.2001 року по 31.03.2002 рік у зв`язку із відсутністю відомостей про сплату страхових внесків.

Окрім того, як вказує відповідач, відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 за формою ОК-5 за 2015 рік наявні відомості про нарахування сум заробітку, але відомості про сплату страхових внесків відсутні.

Таким чином, відповідач вважає, що Головне управління не порушувало прав, свобод та інтересів позивачки, а діяло лише на підставі норм діючого законодавства України.

Позиція Пенсійного фонду України обґрунтовується наступним

Пенсійний фонд України не погоджується з заявленими позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що покладання судом на Пенсійний фонд України зобов`язання здійснити виплату пенсії позивачці виходить за межі повноважень Пенсійного фонду України, а тому не може бути реалізоване.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

Вищевказаною ухвалою також витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року, залучено до участі у справі в якості другого відповідача - Пенсійний фонд України (вул. Бастіонна, 9, м. Київ, 01601, ).

09 вересня 2021 року від ГУПФУ в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву (вхід. №ЕП/24318/21).

10 вересня 2021 року від ГУПФУ в Одеській області надійшли належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивачки на 39 арк. (вхід. №50000/21).

21 вересня 2021 року від Пенсійного фонду України надійшов відзив на позовну заяву (вхід. №51929/21).

Станом на 25 вересня 2021 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиція позивача та відповідачів, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 03.07.2020 року звернулася до Головного управління із заявою №5337 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

До заяви про призначення пенсія позивачкою були додані наступні документи:

- ксерокопія паспорта серії НОМЕР_2 ;

- ксерокопія ідентифікаційного номеру;

- ксерокопія трудової книжки серії НОМЕР_3 ;

- ксерокопія диплому про навчання від 07.07.1977 року НОМЕР_5;

- ксерокопія довідки від 04.09.2019 року №143/Б/15-32-51-09-32;

- ксерокопія довідки від 22.07.2019 року №062/42;

- ксерокопія довідки від 22.07.2019 року №063/42;

- ксерокопія свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_6 (а.с.13);

- ксерокопія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадянських формувань;

- ксерокопія довідки про взяття на облік платника податків від 06.04.2000 року №104 (а.с.15);

- ксерокопія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АБ №283245 (а.с.14);

- ксерокопія довідки від 20.08.2019 року №3505-14 (а.с.16);

- ксерокопія довідки про заробітну плату від 22.07.2019 року №042/43;

- ксерокопія довідки про заробітну плату від 22.07.2019 року №043/43;

- ксерокопія довідки про заробітну плату від 22.07.2019 року №044/43;

- ксерокопія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 07.05.2020 року №8;

- ксерокопія свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 .

Головним управлінням було розглянуто заяву позивачки та прийнято Рішення від 10.07.2020 року №10 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058 у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи, а саме починаючи з 1 січня 2020 року право на призначення пенсії за віком мають особи за наявності страхового стажу не менше 27 років (в наявності 22 роки 1 місяць) (а.с.19).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивачка оскаржила його у судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року по справі №420/11645/20, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №10 від 10.07.2020 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 03.07.2020 року вх. №5337 та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні;

- в іншій частині позовних вимог - відмовлено;

- стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.01.2021 року по справі №420/11645/20, яке набрало законної сили 10 червня 2021 року та з урахуванням правової оцінки, наданої судом першої інстанції, Головним управлінням було повторно розглянуло заяву позивачки від 03.07.2020 року №5337 та винесено Рішення №06 від 16.02.2021 року про відмову позивачці в призначенні пенсії (а.с.29).

У рішенні №06 від 16.02.2021 року відповідачем було зазначено, що до страхового стажу позивачки не враховано періоди здійснення підприємницької діяльності:

- з 16.01.1995 року по 31.12.2000 рік у зв`язку із відсутністю відомостей про обраний вид системи оподаткування та сплату страхових внесків;

- з 01.01.2001 року по 31.03.2002 рік у зв`язку із відсутністю відомостей про сплату страхових внесків.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивачка звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Пунктом 2 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року №28-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 року за №41/26486 (далі - Положення №28-2), Головне управління Фонду у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також постановами правління Фонду, у тому числі цим Положенням, та наказами Фонду.

За приписами статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Надане вищевказаною статтею право деталізоване у Законах України від 05.11.1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788) та від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Так, згідно із преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Цей Закон набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Статтею 1 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідне кореспондоване і в статті 24 Закону №1058-IV.

Так, відповідно до ч.1 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

03.10.2017 року прийнято Закон 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», яким розділ XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» доповнено пунктом 3-1наступного змісту:

«До страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди:

1) ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:

з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності;

з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску)».

Частиною 2 ст.24 Закону №1058-IV передбачено, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4 ст.24 Закону №1058-IV).

Законом України від 05.11.1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» визначено, що право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема, особи, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на особистій власності фізичної особи та виключно її праці, - за умови сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України (п.«б» ч.1 ст.3 Закону №1788-XII).

Відповідно до ч.1 ст.56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Пунктом «а» ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що до стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Згідно із статтею 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Так, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі - Порядок №637), встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до абзацу 1 пункту 4 Порядку №637 час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності та на виключно їхній праці, за період до 01 травня 1993 року, а також час роботи осіб, які займаються веденням особистого селянського господарства зараховується до трудового стажу на наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2018 року №793 «Про внесення зміни до пункту 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» пункт 4 Порядку №637 доповнено абзацом другим, згідно з яким періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2017 року за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Аналіз зазначеного законодавства свідчить про те, що особа, яка здійснювала підприємницьку діяльність із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 01 січня 1998 року має право на включення цього періоду до страхового стажу за певних умов.

За умовою, визначеною п.3-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV, в редакції Закону №2148-VIII від 03.10.2017 року, період з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно підтверджується довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру.

За умовою, визначеною абз.2 п.4 Порядку №637, період з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності.

В ході судового розгляду справи встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачка зверталася до відповідача із заявою від 03.07.2020 року за №5337 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», долучивши до заяви документи на підтвердження здійснення підприємницької діяльності.

В якості підстави для відмови позивачці у призначенні пенсії за віком із врахуванням до страхового стажу спірного періоду, відповідачем у рішенні №06 від 16.02.2021 року зазначено про відсутність відомостей про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

При цьому, у спірному рішенні також зазначено, що відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 за формою ОК-5 за 2015 рік наявні відомості про нарахування сум заробітку, але відомості про сплату страхових внесків відсутні.

Суд критично оцінює таку позицію відповідача та зауважує, що відсутність в базах Пенсійного фонду України даних про перебування позивачки як платника на обліку та нарахування і сплату нею внесків (збору) не забезпечує юридичну визначеність, а не вирішення спірного питання не може позбавляти позивачку її конституційного права на соціальний захист в питанні обрахунку пенсії.

Також, судом встановлено, що на виконання службової записки №3207/03-16 від 15.02.2021 року щодо відсутності позначок про сплату ЄСВ за 2015 рік, начальником відділу ведення карток реєстру застрахованих осіб №1 надано службову запису №815/06-16 від 16.02.2021 року, в якій зазначено, що стосовно ОСОБА_1 наявний звіт за 2015 рік Додаток 5, який подано в ЕЦП 22.01.2016 року №456772 з загальною сумою нарахованих внесків 5293 грн. 88 коп. за 2015 рік. Відповідно до даних КОР ОСОБА_1 ЦС ОССВ2 наявний борг з 20.07.2015 року.

З наведеної службової записки вбачається, що сума нарахованих внесків та відповідна заборгованість виникла у 2015 році, при цьому, спірний період здійснення позивачкою підприємницької діяльності охоплює з 16.01.1995 року по 31.03.2002 рік, а також період з 01.01.2004 року по 31.12.2011 рік.

Таким чином, суд зазначає про відсутність доказів вчинення відповідачем дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити трудовий стаж позивачки у спірний період.

Водночас, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно із свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_6 (дата проведення державної реєстрації - 17.05.1999 рік, номер запису про включення відомостей про фізичну особу-підприємця до ЄДР - 2 005600) позивачка з 17.05.1999 року набула статусу суб`єкта підприємницької діяльності; державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності проведено 03.12.2018 року.

Відповідні дані містить і Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Так, згідно із відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 є фізичною особою - підприємцем з 17.05.1999 року, про що 20.12.2004 року вчинено запис 0005600 про проведення державної реєстрації.

Згідно листа ГУ ДПС в Одеській області від 04.09.2020 року за №143/Б-15-32-51-09-32, позивачка обліковується як платник податків з 16.01.1995 року. З 1995-2000 року, надати інформацію стосовно підприємницької діяльності позивачки неможливо. З 01.01.2001 року - 30.04.2002 рік, позивачка перебувала на загальній системі оподаткування. З 01.04.2002 року - 03.12.2018 рік позивачка перебувала на спрощеній системі оподаткування. 03.12.2018 року, ФОП позивачки було припинено. При цьому, з 01.04.2002 року по 31.12.2006 рік щомісячні внески складали 40 грн., а з 01.01.2007 року по 31.12.2011 року - 200 грн. щомісяця (а.с.18).

Згідно листа ГУ Пенсійного фонду України в Одеській області від 02.06.2020 року за №1500-1002-8/33074, 03.12.2018 року, внесений запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 , для здійснення позапланового заходу державного нагляду немає законодавчих підстав (а.с.17).

Також, в матеріалах справи наявна довідка відділу документального та інформативного забезпечення Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради №2505-19 від 20.08.2019 року, відповідно до якої в архіві відділу документального та інформативного забезпечення управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради інформація щодо скасування (ліквідації) державної реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 станом на 01.07.2004 року відсутня (а.с.16).

Крім того, матеріалами справи підтверджено сплату позивачкою як фізичною особою-підприємцем страхових внесків до Пенсійного фонду України, в тому числі у складі єдиного податку, а саме:

за 2004 рік:

- згідно квитанції від 04.12.2003 року за І кв. 2004 року;

- згідно квитанції від 04.03.2004 року за II кв. 2004 року;

- згідно квитанції від 10.06.2004 року за III кв. 2004 року;

- згідно квитанції від 13.09.2004 року за IV кв. 2004 року;

за 2005 рік:

- згідно квитанції від 10.12.2004 року за І кв. 2005 року;

- згідно квитанції від 22.12.2004 року за П кв. 2005 року;

- згідно квитанції від 06.06.2005 року за III кв. 2005 року;

- згідно квитанції від 13.09.2005 року за IV кв. 2005 року;

за 2006 рік:

- згідно квитанції від 06.12.2005 року за І кв. 2006 року;

- згідно квитанції від 07.03.2006 року за II кв. 2006 року;

- згідно квитанції від 05.06.2006 року за III кв. 2006 року;

- згідно квитанції від 04.09.2006 року за IV кв. 2006 року;

за 2007 рік:

- згідно квитанції від 04.12.2006 року за І кв. 2007 року;

- згідно квитанції від 05.03.2007 року за II кв. 2007 року;

- згідно квитанції від 04.06.2007 року за III кв. 2007 року;

- згідно квитанції від 04.09.2007 року за IV кв. 2007 року;

за 2008 рік:

- згідно квитанції від 10.12.2007 року за І кв. 2008 року;

- згідно квитанції від 05.03.2008 року за II кв. 2008 року;

- згідно квитанції від 05.06.2008 року за III кв. 2008 року;

- згідно квитанції від 04.09.2008 року за IV кв. 2008 року;

за 2009 рік:

- згідно квитанції від 02.12.2008 року за І кв. 2009 року

- згідно квитанції від 05.03.2009 року за II кв. 2009 року;

- згідно квитанції від 03.06.2009 року за III кв. 2009 року;

- згідно квитанції від 07.09.2009 року за IV кв. 2009 року;

за 2010 рік:

- згідно квитанції від 02.12.2009 року за І кв. 20010 року;

- згідно квитанції від 09.03.2010 року за II кв. 2010 року;

- згідно квитанції від 07.06.2010 року за III кв. 2010 року;

- згідно квитанції від 03.09.2010 року за IV кв. 2010 року;

за 2011 рік:

- згідно квитанції від 09.12.2010 року за І кв. 2011 року;

- згідно квитанції від 11.03.2009 року за II кв. 2011 року;

- згідно квитанції від 07.06.2011 року за III кв. 2011 року;

- згідно квитанції від 05.09.2011 року за IV кв. 2011 року (а.с.21-28).

Суд звертає увагу, що позивачкою до матеріалів справи надано копії квитанцій про сплату страхових внесків, які згідно повідомлення-розписки надавались разом із заявою про призначення пенсії, а у рішеннях №10 від 10.07.2020 року та №06 від 16.02.2021 року оцінку вказаних документів не наведено, тобто при прийнятті рішення відповідач не урахував усі обставини, що мали значення для його прийняття.

Крім того, суд зазначає, що будь-яких доказів наявності заборгованості позивачки як підприємця перед пенсійним фондом зі сплати обов`язкових страхових внесків (єдиного податку) відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано.

Щодо періоду з 16.01.1995 року по 31.03.2002 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст.24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

За визначенням статті 1 Закону України від 1 березня 1991 року №803-XII «Про зайнятість населення» (далі - Закон №803-XII, в редакції, чинній у 1993-1994 роках) зайнятість - це діяльність громадян, пов`язана із задоволенням особистих та суспільних потреб і така, що, як правило, приносить їм доход у грошовій або іншій формі.

Згідно з положеннями пункту «б» частини 3 цієї ж правової норми Закону №803-XII в Україні до зайнятого населення належать громадяни, що проживають на території держави на законних підставах громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю, творчою діяльністю, члени кооперативів, фермери та члени їх сімей, що беруть участь у виробництві.

Відповідно до ч.1, п.«а» ч.3 ст.56 Закону України від 5 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення», який також діяв у спірні періоди трудової діяльності позивачки, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Інструкцією про порядок сплати і обліку страхових та інших внесків підприємств, установ, організацій і громадян до Пенсійного фонду України, яка затверджена постановою правління Пенсійного фонду України від 26 березня 1992 року №2-1, чинної по червень 1994 рік, було передбачено, що обов`язкові страхові внески працюючих громадян до ПФУ встановлені в розмірі 1% заробітної плати. За громадян, працюючих у окремих осіб за угоди, наймач сплачує внески за тими ж нормами, як і підприємства. Всі підприємства, а також громадяни, які займаються підприємницькою діяльністю, і особи, що наймають окремих громадян за угодами, зобов`язані зареєструватись як платники внесків в органах ПФУ у містах і районах.

В подальшому, обов`язковість реєстрації усіх підприємства, а також громадян, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на особистій власності та виключно їхній праці як платників страхових внесків в органах Пенсійного фонду у 10-денний строк з дня отримання свідоцтва про реєстрацію в місцевих органах державної влади, на момент виникнення спірних відносин була передбачена п.3 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхових внесків підприємствами, установами, організаціями, громадянами до Пенсійного фонду України, а також обліку надходження і витрачання його коштів, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України №5-5 від 10.06.1994 року.

Так, Інструкцією №5-5 від 10.06.1994 року встановлювалися такі внески до Пенсійного фонду: для громадян, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на особистій власності та на виключно їхній праці, а також для адвокатів - 9 відсотків суми доходу (п.5.2.2.).

Відповідно до п.18. Інструкції №5-5 від 10.06.1994 року для обчислення суми внесків громадян, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на особистій власності та на виключно їхній праці береться оподаткований чистий доход, який вираховується як різниця між валовим доходом (виручка у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, що безпосередньо пов`язані з одержанням доходу, на підставі копій податкових декларацій. Громадянам, які займаються підприємницькою діяльністю на основі патенту, нараховуються внески з тієї суми доходу, з якої визначається плата за патент.

Відповідно до Інструкції про порядок обчислення сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами страхових внесків до Пенсійного фонду України, а також обліку надходження і витрачання його коштів, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 06.09.1996 року №11-1 (далі - Інструкція від 06.09.1996 року №11-1), чинної у спірний період, (2.1.) платниками обов`язкових внесків на державне соціальне страхування є громадяни-підприємці, що використовують працю фізичних осіб на умовах найму (п.2.3.).

Відповідно до п.2.7. Інструкції від 06.09.1996 року №11-1 платниками обов`язкових страхових внесків до Пенсійного фонду є: громадяни, які займаються індивідуальною підприємницькою діяльністю.

Згідно з п.2.10. Інструкції від 06.09.1996 року №11-1, платники збору, зокрема, фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, зобов`язані зареєструватися в органах Пенсійного фонду України у 10-денний строк з дня одержання свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності .

Згідно з п.4.1. Інструкції від 06.09.1996 року №11-1 відповідно до Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» від 26 червня 1997 року №400/97-ВР встановлено такі ставки збору на обов`язкове державне пенсійне страхування: п.4.3. для платників збору, визначених у пп.2.2, 2.4, - 32% фактичних витрат на оплату праці працівників, які включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат, виходячи із тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, у тому числі в натуральній формі, які підлягають обкладанню податком на доходи фізичних осіб (прибутковим податком з громадян); п.4.5. обов`язкових страхових внесків до Пенсійного фонду: платників, зазначених у п.2.7 цієї Інструкції - 33,6 % суми доходу; для підприємств незалежно від форм власності та господарювання, виду діяльності та галузевої належності, об`єднань громадян, громадян-підприємців, які використовують найману працю, - 33,3 % суми винагород, що виплачуються громадянам за виконання робіт по договорах цивільно-правового характеру.

Системний аналіз наведених правових норм законодавства, чинного у спірний період, дає підстави для висновку, що у період з 1993 року на законодавчому рівні було передбачено зарахування для обчислення пенсій заробітку, одержаного громадянами від здійснення підприємницької діяльності у разі сплати ними страхових внесків до Пенсійного фонду України, оскільки такі громадяни підлягали державному соціальному страхуванню, провадили трудову діяльність як самозайняті особи і підлягали обов`язковій реєстрації як платники внесків в органах ПФУ у містах і районах.

Відповідний правовий висновок викладений в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20.06.2017 року у справі №К/800/31133/14 14 (№ 2а-3269/11 (2а/426/471/12).

Як вже було зазначено, позивачкою на підтвердження сплати страхових внесків до пенсійного фонду надані належним чином завірені копії квитанцій про сплату ФОП ОСОБА_1 страхових внесків за 2004-2011 роки.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів сплати позивачкою як фізичною особою-підприємцем страхових внесків до пенсійного фонду за період з 16.01.1995 по 31.03.2002 роки.

Таким чином, суд дійшов висновку, що зарахувати у страховий стаж період здійснення підприємницької діяльності з 16.01.1995 по 31.03.2002 роки з наявних матеріалів не є можливим, оскільки відсутні відомості про сплату позивачкою страхових внесків за цей період, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, дії відповідача щодо не зарахування до страхового стажу позивачки періоду здійснення нею підприємницької діяльності з 01.01.2004 року по 31.12.2011 рік вчинені не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), тому є протиправними.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

З огляду на зазначене суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №06 від 16.02.2021 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Крім цього, оскільки відповідачем неправомірно відмовлено позивачці у зарахуванні періоду здійснення нею підприємницької діяльності з 01.01.2004 року по 31.12.2011 рік до страхового стажу при обрахунку пенсії, а тому порушені позивачкою права підлягають відновленню судом.

За таких обставин, належним способом порушених прав позивачки у заявленому до розгляду спорі є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області зарахувати до страхового стажу позивачки періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2004 року по 31.12.2011 рік, а також зобов`язати призначити, нарахувати і виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до пункту 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 03.07.2020 року.

Відповідно до вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії, та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на зазначене та згідно із ст.139 КАС України судові витрати ОСОБА_1 сумі 908 грн. 00 коп., сплачені згідно квитанції №28037 від 13 серпня 2021 року підлягають стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 7, 9, 12, 77, 139, 242-246, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України про визнання протиправною відмову у призначенні пенсії за віком та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №06 від 16.02.2021 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 період здійснення нею підприємницької діяльності з 01.01.2004 року по 31.12.2011 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити, нарахувати і виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до пункту 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 03.07.2020 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп. (дев`ятсот вісім гривень нуль копійок).

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012, ).

Відповідач: Пенсійний фонд України (вул. Бастіонна, 9, м. Київ, 01601, ).

Суддя С.О. Cтефанов