Справа № 320/6686/21
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2021-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2021 року № 320/6686/21

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Терлецької О.О., при секретарі судового засідання Спасібко Ю.М.,

за участю:

представника позивача - Дударєв О.В.,

представника відповідача - Курта Є.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про заборону в`їзду в Україну від 20 грудня 2019 року за підписом начальника відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу Олександра Почкуна, яка затверджена тимчасово виконуючим обов`язки начальника Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України Олегом Трофіменко 20 грудня 2019 року, якою заборонено в`їзд в Україну строком на 5 (п`ять) років громадянину Королівства Марокко ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, представник позивача зазначив, що постановою про заборону в`їзду в Україну від 20 грудня 2019 року за підписом начальника відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу Олександра Почку на, яка затверджена тимчасово виконуючим обов`язки начальника ОКПП «Київ» ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянину Марокко ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документ що посвідчує особу - закордонний паспорт громадянина № НОМЕР_1 , вид. 27.07.2016- 27.07.2021 року, заборонено в`їзд в Україну строком на 5 (п`ять) років.

Виходячи зі змісту вказаної постанови, 15 грудня 2019 року близько 05 год. 50 хв., у пункті пропуску для міжнародного повітряного сполучення «Бориспіль» під час оформлення пасажирів, які відлітали рейсом № 2547 сполученням «Київ - Мюнхен», громадянин Марокко ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , пред`явив на паспортний контроль закордонний паспорт громадянина Марокко № НОМЕР_1 виданий на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з відміткою «Прийнято рішення про примусове повернення» від 24.10.2019, з покладеним зобов`язанням залишити територію України до 07.11.2019 року.

24 жовтня 2019 року, у відповідності до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців», стосовно громадянина Марокко ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Решетилівським PC УДМС в Полтавській області прийнято рішення про примусове повернення з терміном виконання до 07 листопада 2019 року.

Таким чином, громадянин Марокко ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не виконав вимоги п. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме самостійно не залишив територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Виходячи з правової підстави винесення такої постанови, ОКПП «Київ» здійснено посилання в останній на абз.3 ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Сторона позивача вважає вказане рішення необгрунтованим і таким що прийнято з формальним підходом до дослідження всіх обставин справи, а відтак незаконним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки порушений позивачем законодавчо встановлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів примусового характеру у вигляді повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення, однак без необхідності заборони в`їзду в України.

Представник відповідача проти позову заперечив, надав до суду письмовий відзив, у якому просить відмовити в задоволенні вимог позивача та висловив думку про те, що під час винесення зазначеної постанови про заборону в`їзду в Україну посадовими особами ОКПП «Київ» було дотримано вимоги Конституції та Законів України, тому підстави для його скасування відсутні.

Також, на думку представника відповідача, позовна заява подана після закінчення строків, установлених законом, клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду не заявлялось, при цьому, матеріали адміністративної справи не містять будь-яких доказів, які підтверджують поважність причини пропуску строків звернення до суду, у зв`язку з чим вважає, що подана позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до п. 8 ст. 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» на Державну прикордонну службу України (далі - ДПСУ) покладено обов`язок щодо запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів, постановами державного виконавця; розшук у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань; виконання в установленому порядку інших доручень правоохоронних та уповноважених законом державних органів, у тому числі доручень митних органів щодо інформування митних органів про факт наміру перетинання державного кордону України особами, стосовно яких митними органами було виявлено порушення митних правил;

Згідно п. 4 ст. 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» ДПСУ має право шляхом опитування осіб з`ясовувати підстави перетинання державного кордону України, в`їзду на тимчасово окуповану територію або виїзду з неї, не пропускати через державний кордон України, на тимчасово окуповану територію або з неї осіб без дійсних документів на право перетинання кордону або для в`їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, осіб, які надали завідомо неправдиві відомості під час одержання зазначених документів, осіб, яким Державною прикордонною службою України за порушення законодавства з прикордонних питань та про правовий статус іноземців чи за мотивованим письмовим рішенням суду та правоохоронних органів або постановою державного виконавця не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України; робити в документах зазначених осіб відповідні відмітки.

Згідно ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про прикордонний контроль»:

Паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.

Згідно статті 10 Закону України «Про прикордонний контроль» прикордонний контроль іноземця, особи без громадянства під час виїзду з України передбачає проведення перевірки:

1) наявності у нього дійсного паспортного документа;

2) відсутності щодо нього у базах даних Державної прикордонної служби України інформації про заборону виїзду з України та про доручення правоохоронних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон;

3) виконання ним вимог щодо строків перебування в Україні.

Згідно ч. 1 та 5 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно ч. 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Позов про примусове видворення не подається стосовно іноземців та осіб без громадянства, підстави для примусового видворення яких виявлені в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон під час їх виїзду з України.

Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього.

Порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України (далі - орган охорони державного кордону) рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства встановлений Інструкцією про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженою наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України 05.12.2011 № 946, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2011 за № 1564/20302 (далі - Інструкція 946).

Відповідно до абз. 2 пп. З п. 2.3. розділу 2 Інструкції 946:

Рішення про заборону в`їзду в Україну відповідно до частини другої статті 14 і частини першої статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» приймається строком на п`ять років стосовно іноземців, виявлених в пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України під час їх виїзду з України після закінчення терміну, визначеного для виконання ними рішення про примусове повернення.

Пунктом 3.3. розділу 3 Інструкції 946 визначено, що постанова про заборону в`їзду в Україну складається у двох примірниках.

Згідно п. 3.8. розділу 3 Інструкції 946 жоден примірник не вручається особі.

Також, Інструкція 946 не передбачає жодних строкових обмежень стосовно прийняття суб`єктом владних повноважень такого рішення.

Судом встановлено, що 15.12.2019 року близько 05 год. 50 хв., у пункті пропуску для міжнародного повітряного сполучення «Бориспіль» під час оформлення пасажирів, які відлітали рейсом № 2547 сполученням «Київ - Мюнхен», був виявлений громадянин Марокко ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , який пред`явив на паспортний контроль закордонний паспорт громадянина Марокко № НОМЕР_1 виданий на ім`я ОСОБА_1 , з наявною відміткою «Прийнято рішення про примусове повернення» від 24.10.2019, з покладеним обов`язком залишити територію України до 07.11.2019 року.

Враховуючи вищевикладене, та у зв`язку із невиконанням позивачем вимог пункту 5 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, керуючись ч. 1 статті 30 Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відносно нього 20.12.2019 прийнято постанову про заборону в`їзду в Україну у відповідності до вимог керівних документів.

Щодо порядку обчислення терміну та строку, суд зазначає наступне.

Нормативно визначена процедура «примусове повернення» належить до системи адміністративно - правових заходів, спрямованих на примушування іноземців та осіб без громадянства покинути територію України у чітко визначений термін.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 20 грудня 2019 року ОКПП «Київ» винесено постанову про заборону в`їзду в Україну відносно громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку з невиконанням рішення про примусове повернення у визначений строк. 24 жовтня 2019 року Решетилівським PC УДМС України в Полтавській області стосовно зазначеного громадянина Королівства Марокко прийнято рішення № 5 про примусове повернення за межі України та встановлено термін - до 07.11.2019 року залишити територію України.

Тобто ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_3 вказано конкретний термін залишення території України.

За загальним правилом строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦКУ).

В позовній заяві позивачем зазначено, що з метою виконання вищевказаного рішення про примусове повернення за межі України, ним придбано квитки на літак Харків-Відень, Відень-Агадір та стверджує, що виліт не відбувся через внутрішні рейсові зміни.

Проте, слід звернути увагу на те, що з аналізу доданих до позовної заяви матеріалів, а саме квитків на літак Харків-Відень, Відень-Агадір, встановлено, що вони придбані на рейс, який планувався 03.12.2019 року, що в свою чергу уже порушувало встановлений термін для примусового повернення та слугувало підставою для застосування такої ж процедури притягнення до відповідальності та прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну.

Крім того, наступні квитки позивач придбав на рейс, спланований аж на 15.12.2019.

Щодо порядку взаємодії органів Державної міграційної служби України з органами охорони державного кордону, суд звертає увагу на таке.

Примусове повернення іноземців до країни походження чи третьої країни здійснюється на підставі рішення органу ДМС, органу СБУ або органу охорони державного кордону про примусове повернення у відповідності до положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та пункту 4 Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24 квітня 2018 р. за № 482/31934 (далі - Інструкція), якою визначено порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС під час прийняття рішень про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та видворення.

Відповідно до пункту 1 розділу II Інструкції рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства готує у двох примірниках посадова особа органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ і затверджує начальник (заступник начальника) відповідного органу/підрозділу або особа, яка виконує його обов`язки, за наявності підстав, зазначених у пункті 5 розділу І цієї Інструкції, з подальшим повідомленням щодо рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства упродовж 24 годин прокурора за територіальністю про підстави прийняття такого рішення.

Рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Рішення про заборону в`їзду в Україну відповідно до частини 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» приймається строком на 5 років стосовно іноземців виявлених в пункті пропуску через державний кордон України під час їх виїзду з України після закінчення терміну, визначеного для виконання ними рішення про примусове повернення.

Також дана Інструкція не передбачає видачу постанови про заборону на в`їзду в Україну Позивачу (іноземцю або особі без громадянства) нарочно та не обмежує строк винесення вказаної постанови про заборону в`їзду в Україну органом охорони державного кордону.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що постанова про заборону в`їзду в Україну громадянину Королівства Марокко ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20.12.2019 є ПОХІДНОЮ від Рішення № 5 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Марокко ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), виданого Решетилівським РСУДМС України в Полтавській області від 24.10.2019. А тому, постанова про заборону в`їзду в Україну громадянину Королівства Марокко ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20.12.2019 є законною та виданою на підставі чинного законодавства.

Таким чином, суд вважає, що під час винесення зазначеної постанови про заборону в`їзду в Україну посадовими особами ОКПП «Київ» було дотримано вимоги Конституції та Законів України та передбачених ч.3 ст.2 КАС України принципів, а тому відсутні підстави для його скасування.

Щодо строку на звернення до адміністративного суду, слід звернути увагу на таке.

Відповідно до статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено строки звернення до суду, частиною першою якої зазначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частина 2 вказаної вище статті Кодексу визначає, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 121 Кодексу, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

З огляду на статтю 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», яка передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, необхідно вказати і на правові позиції Європейського суду з прав людини стосовно доступу до правосуддя та права перегляду судових рішень.

Так, у низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

З наведеного суд вважає, що причини пропуску строку на подачу адміністративного позову є поважними, що є підставою для поновлення строку на оскарження.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнецов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Єерявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Тобто, вмотивованим і обґрунтованим судовим рішенням можливо назвати лише те, в якому правовий висновок суду ґрунтується на аналізі взаємозв`язку між наведеною правовою нормою та належними доказами наданими сторонами у справі.

Згідно з ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Позивачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а також не спростовано доводи відповідача.

Натомість, матеріалами справи підтверджено законність прийнятої відповідачем постанови про заборону в`їзду на територію України та відсутність підстав для визнання її протиправною.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Терлецька О.О.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 26 жовтня 2021 р.