Справа № 640/18739/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2021-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2021 року м. Київ № 640/18739/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві (далі по тексту - відповідач), адреса: 04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, в якій позивач просить

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 25 лютого 2021 року №0-2652 форма «Ф».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на необґрунтованість та безпідставність винесеного податковим органом податкового повідомлень-рішень, оскільки об`єкти житлової нерухомості, що належать йому на праві власності є спільною сумісною власністю між ним та його дружини ОСОБА_2 . Враховуючи, що об`єкт нерухомості не поділений в натурі між співвласниками, а також наявності письмової угоди від 25 грудня 2019 року, укладеною між позивачем та ОСОБА_2 , відповідно до якої платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік є ОСОБА_2 , то позивач не являться платником відповідного податку з огляду на положення статті 266 ПК України.

Також позивач посилався на необґрунтованість висновків контролюючого органу щодо нарахування відповідного податкового зобов`язання щодо нього оскільки контролюючий орган не додав розрахунок податкового зобов`язання, що унеможливлює ідентифікацію майна та правильність обрахунку податкового зобов`язання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 липня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

На виконання вимог ухвали суду відповідачем 09 серпня 2021 року подано до суду відзив на позовну заяву відповідно до змісту якого податковий орган щодо задоволення позовних вимог заперечує, з підстав безпідставності доводів викладених у позовній заяві.

Контролюючий орган у письмовому відзиві на позов посилався на необґрунтованість позовних вимог, оскільки контролюючий орган реалізував свої повноваження на підставі та у межах визначених чинним законодавством.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Фізична особа ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер: НОМЕР_1 , виданого 21 червня 2010 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на підставі 04 червня 2010 року № 747-С/КІ.

Контролюючим органом в порядку підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України винесено податкове повідомлення-рішення форми «Ф» № 0-2652 від 25 лютого 2021 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за податковий період 2020 рік у розмірі 3 092,38 грн.

Відповідні податкові повідомлення-рішення направлено на адресу позивача поштою та згідно рекомендованого повідомлення № 066 вручено платнику податків 09 червня 2021 року.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає ПК України.

Поняття, склад та порядок адміністрування податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки були введені в Податковий кодекс України з моменту його прийняття у 2010 році в ст. 265 розділу ХII «Місцеві податки та збори» ПК України. При цьому, згідно з п.п. 265.1.1 п. 265.1 ст. 265 ПК України платниками цього податку визначені фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової нерухомості.

З 1 січня 2015 року Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII внесено зміни щодо оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, зокрема, розширено базу оподаткування для податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, шляхом оподаткування як житлової, так і нежитлової нерухомості.

Податок на майно належить до місцевих податків та згідно з п. 10.3 ст. 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору (п.п. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 ПК України).

Згідно з п.п.14.1.129-1 п.14.1 ст. 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду.

Згідно з підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості надсилаються (вручаються) платнику податку - фізичній особі контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Підпунктом 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України встановлено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової або нежитлової нерухомості.

Приписами п.п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Базою оподаткування є загальна площа об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у праві власності фізичних осіб (п.п. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України).

Згідно з п.п. 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Положеннями пп. 266.1.2 п. 266.1 ст. 266 ПК України передбачено визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб:

а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку;

б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

Позивач обґрунтовуючи адміністративний позов зауважує, що оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням нараховано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки на нежитлові приміщення, які перебувають у спільній сумісній власності позивача та його дружини, оскільки набуті в шлюбі, при цьому частки в натурі не виділялись, у зв`язку з чим податкове повідомлення-рішення є протиправним.

Суд звертає увагу, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України (надалі по тексту - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відтак, факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі по тексту - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною (без визначення часток) власністю, якщо інше не встановлено законом або договором.

Виникнення цього права згідно зі статтею 182 ЦК України підлягає державній реєстрації.

Згідно з ч. 4 ст. 182 ЦК України порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість встановлюється законом.

Відповідно до ст. 2, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно.

Водночас, відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер НОМЕР_1 , виданого 21 червня 2010 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на підставі 04 червня 2010 року № 747-С/КІ є одноосібним власником відповідного нерухомого майна загальною площею 118,20 кв м розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказане спростовує твердження позивача, що вказане нерухоме майно перебуває у спільній сумісній власності.

Крім того, в матеріалах справи міститься угода від 25 грудня 2019 року між позивачем та ОСОБА_2 відповідно до якої сторони домовились про визначення платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у податковому періоді 2020 року ОСОБА_2 , як співвласника у спільній сумісній власності зазначеного об`єкта житлової нерухомості не поділеного в натурі.

Виходячи з аналізу п.п. «б» п.п. 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України, суд зауважує, що вжита законодавцем конструкція «спільна сумісна власність кількох осіб, що не поділена в натурі» передбачає наявність встановленого факту права власності, що підтверджується правовстановлюючими документами, зокрема свідоцтва про право власності, витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно тощо.

Враховуючи недоведеність позивачем наявного права власності ОСОБА_2 на спірний об`єкт нерухомого майна, в свою чергу свідчить про недоведеність її дієздатності щодо укладення відповідного договору, що виключає можливість суду надати оцінку відповідного правочину.

Надаючи оцінку обставинам справи суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів» зі змінами та доповненнями затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в місті Києві.

Відповідним Положенням встановлено, що ставка податку для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості на 2020 рік за 1 кв. метр становить 1,5% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Станом на 1 січня 2020 року розмір мінімальної заробітної плати становив 4723,00 грн.

Згідно з рішенням Київської міської ради від 24 грудня 2020 року № 22/22 Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» встановлено, що з 1 січня 2020 по 31 грудня 2020 року до ставки податку об`єктів житлової нерухомості застосовується понижувальний коефіцієнт 0,75.

А саме, 4723,00 грн Ч 1,5% Ч 0,75 = 53,13 грн за 1 кв.м.

Відповідно до Розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік, по об`єктах оподаткування, які належать ОСОБА_1 ), було здійснено нарахування за 12 місяців, щодо об`єкта загальною площею 118,20 кв. м, з урахуванням пільги у вигляді зменшення бази оподаткування у розмірі 60 кв. м, у загальному розмірі 3092,38 грн.

З урахуванням викладеного, судом встановлено, що відповідачем правомірно нараховано позивачу суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки податковим повідомленням-рішенням № 0-2652 від 25 лютого 2021 року.

Щодо посилання позивача на неотримання ним розрахунку, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 58.1 ст. 58 ПК України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт:

невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації;

завищення розміру задекларованого від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованої платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу;

заниження або завищення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки.

Податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов`язання та/або зменшення суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, або заниження чи завищення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов`язань платника податків; суму грошового зобов`язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення результатів господарської діяльності або від`ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов`язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про необхідність складення та реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної/розрахунку коригування до неї або про необхідність виправлення помилок, допущених під час зазначення реквізитів податкової накладної, у випадках, передбачених цим Кодексом; попередження про наслідки несплати грошового зобов`язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення.

До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання (за наявності) та штрафних (фінансових) санкцій.

Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов`язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Аналіз підпункту 14.1.157 пункту 14.1 статті 14, пункту 57.3 статті 57, пункту 58.1 статті 58 ПК України дає підстави стверджувати, що виключно податкове повідомлення-рішення визначає суму грошового зобов`язання у встановлених законом випадках та є підставою для сплати такого зобов`язання.

Будь-які складені розрахунки чи інші документи мають виключно інформативний характер і не можуть бути підставою для розрахунку грошового зобов`язання, штрафних (фінансових) санкцій та їх сплати.

Відповідно до розділу II «Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків» затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 28 грудня 2015 року № 1204 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 31 грудня 2020 року № 846) зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 року за № 124/28254 додається розрахунок податкового зобов`язання (за наявності) зменшення (збільшення) суми податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафних (фінансових санкцій) штрафів та пені із зазначенням у ньому дати та номера декларації (уточнюючого розрахунку), звіту за відповідний звітний період, щодо якого здійснюється розрахунок, та/або іншої інформації необхідної для їх визначення.

З аналізу вищевказаної норми вбачається, що розрахунок як додаток до податкового повідомлення - рішення має надсилатись лише у вище перелічених випадках.

Надсилання розрахунку разом з податковим повідомленням - рішенням з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки - не передбачено ні нормами чинного податкового законодавства, ні Порядком надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків.

Враховуючи вищевикладені норми та встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог позивача, оскільки доводи позивача щодо відсутності розрахунку податкового органу за спірними податковими повідомленнями-рішеннями є такими, що фактично не свідчать про допущення контролюючим органом порушень під час видання спірних у даній справі податкових повідомлень-рішень. Водночас оскаржувані позивачем у даній справі податкові повідомлення-рішення мають всі реквізити, передбачені положеннями статті 58 Податкового кодексу України, яка не передбачає безумовного обов`язку контролюючого органу додавати до кожного податкового повідомлення-рішення розрахунок податкового зобов`язання.

Суд звертає увагу, що окремі дефекти форми рішення контролюючого органу, зокрема недодання розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки по об`єктах оподаткування, які належать платнику податків не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування. Якщо спірне рішення прийняте контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення, таке рішення може бути визнане судом правомірним навіть у разі, коли недотримано окремих елементів.

При цьому, платник податків, в такому випадку не обмежений, у разі з незгодою відповідної суми податкового зобов`язання, у звернені до контролюючого органу за відповідним розрахунком.

Враховуючи зазначене вище суд зазначає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є правомірним, прийнятим відповідно до вимог чинного законодавства, а відтак підстави для його скасування у суду відсутні.

При цьому суд звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п. 41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем доведено правомірність вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Зважаючи, що у задоволенні позову позивача, відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник