Справа № 640/12822/20
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2021-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2021 року м. Київ № 640/12822/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомГромадянинки Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , яка діє в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_2
до третя особаДержавної міграційної служби України Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:

Громадянинка Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , яка діє в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач, ДМС), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі по тексту - третя особа) про визнання протиправним та скасування рішення ДМС №138-20 від 12 травня 2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення відповідача про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним, прийнятим без повного з`ясування обставин та без урахування того, що позивач дійсно має обґрунтовані причини побоюватися за своє життя та здоров`я внаслідок переслідування позивача в країні походження через переслідування за політичною ознакою та ситуацією загальнопоширеного насильства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/12822/20 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за загальними правилами позовного провадження, залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, з якого вбачається про незгоду із заявленими позовними вимогами, в якому зазначив про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних повноважень, з урахуванням того, що позивачем не доведено, що перебування в країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі.

Розпорядженням від 30 березня 2021 року №516 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. За результатом повторного автоматизованого розподілу судових справ для розгляду справи № 640/12822/20 було визначено суддю Аверкову В.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 квітня 2021 року адміністративну справу №640/12822/21 прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що 24 травня 2018 року позивач звернулася від свого імені та від імені її дочки до відповідача із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №111, в якій просила визнати її та дочку біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки не може повернутися до Таджикистану у зв`язку з тим, що вона та її чоловік були членами партії Ісламського відродження Таджикистану; чоловіка декілька разів викликали на допит в УБОП МВД, тому він змушений був тікати з країни. Після його втечі почали погрожувати його батьку та позивачці.

Рішенням ДМС України від 12 травня 2020 року №138-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_1 встановлено, що стосовно заявниці умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні у зв`язку з чим прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_1 та її неповнолітньої дитини ОСОБА_2 .

Згідно повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26 травня 2020 року №158 позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту згідно рішення від 12 травня 2020 року №138-20.

Рішення від 12 травня 2020 року №138-20 прийняте на підставі висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09 квітня 2020 року №2018KV0111 у зв`язку з відсутністю у заявниці обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також через не встановлення фактів загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари чи виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такою, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, виходить з наступних міркувань.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6 зазначеного Закону №3671- VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина шоста статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцята статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно з частиною дванадцятою названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини п`ятої статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення ДМС України від 12 травня 2020 року №138-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_1 встановлено, що стосовно заявниці умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні у зв`язку з чим прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_1 та її неповнолітньої дитини ОСОБА_2 .

Зазначене рішення прийняте на підставі висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09 квітня 2020 року №2018KV0111 у зв`язку з відсутністю у заявниці обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також через не встановлення фактів загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари чи виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такою, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

При цьому, причиною свого звернення за захистом в Україні заявниця зазначила побоювання бути ув`язненою владою Таджикистану через членство її та чоловіка у Партії Ісламського Відродження Таджикистану (ПІВТ); членом партії вона стала у 2011 році через те, що її чоловік працював у партії і був її членом. Процедура вступу у партію полягала у її усній заяві про намір вступити до партії та безпосередньо отримання посвідчення члена партії (вона отримала посвідчення). Зі слід заявниці, дружини інших членів партії ПІВТ також були членами цієї партії. Щодо своєї партійної діяльності зазначає, що рахувалась у партії волонтером і була рядовим членом, ніякою діяльністю не займалась і лише інколи на свята вона з чоловіком ходила на зустрічі, де здійснювали молитву і говорили про релігію. Під час співбесіди 30 листопада 2018 року позивач повідомила, що про її членство в ПІВТ знали тільки чоловік і свекруха, контактів з однопартійцями не підтримувала, друзів серед членів партії не мала, про саму партію має поверхневі знання, щодо роботи чоловіка, підтвердила, що він працював кореспондентом, але не могла окреслити коло його обов`язків у партії. Після надходження у вересні 2015 року листа щодо заборони партії припинила своє членство у ній.

Щодо чоловіка позивача ОСОБА_3 , з матеріалів його особової справи відомо, що він став членом партії у 2009 році, займався партійною агітацією, працював кореспондентом, журналістом, оператором; перебуваючи в Україні, партійну діяльність не веде; ступінь обізнаності та зацікавленості в питаннях ПІВТ виходить за рамки обізнаності сторонньої особи, яка отримує інформацію з даних питань у ЗМІ, що дозволяє вважати, що він дійсно був у минулому членом зазначеної партії, однак, інформація, яка б підтверджувала факт того, що, перебуваючи на території України, він продовжує свою діяльність у зазначеній партії, відсутня. Ураховуючи викладене, твердження заявниці про їх з чоловіком членство у ПІВТ прийнято, однак встановлено, що їх роль у партії була незначною, оскільки вони не приймали самостійних та ключових рішень.

Крім того, позивач обґрунтовує свої прохання надати захист в Україні твердженнями про те, що її чоловіка декілька разів викликали на допити до УБОП РТ через членство у ПІВТ у зв`язку з чим він змушений був тікати з країни. Після виїзду з Таджикистану чоловіка, його батьку та їй почали погрожувати, зокрема, ув`язненням. Проте, розповідь під час співбесіди 30 листопада 2018 року позивача містить неточності та суперечності у зв`язку з чим встановити обставини, за яких порушувались права заявниці на території Таджикистану, не вдалось; також не вдалось встановити факти систематичного порушення прав чоловіка заявниці на території РТ, як і не вдалось встановити наявність та суть погроз чоловіку заявниці, перебуваючи у Туреччині.

Крім усних тверджень та загальновідомої інформації, позивач та її чоловік практично не надали документальних доказів того, що загроза особисто їх свободі та життю у разі повернення до Таджикистану є реальною - при цьому, що на протилежне вказують декілька ознак: вони не перебувають у розшуку за обліками Інтерполу, немає відомостей про включенні їх до бази даних осіб, щодо яких Міністерство фінансів РТ вживає фінансові санкції у зв`язку з діяльність за звинуваченням у тероризмі чи його підтримці, компетентні органи Таджикистану не перешкоджали виїзду родині заявниці за кордон.

З викладеного слідує, що систематичних порушень прав заявниці та її чоловіка з боку представників державних органів та небезпеки для них через дії цих органів на території Таджикистану не було.

Враховуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що політичні погляди позивача не могли привернути увагу правоохоронних органів, і позивач не міг зазнавати через це переслідування.

Суд також зазначає, що відповідно до міжнародних принципів та стандартів у сфері визначення статусу біженця та додаткового захисту, тривалий строк між виїздом заявника з країни громадянської належності та датою звернення за захистом може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач прибула до України 05 березня 2018 року, при цьому, до УДМС у Київській області звернулася лише 24 травня 2018 року, тобто поза межами встановленого строку.

Таким чином, позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведених співбесід не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України. Доводи позивача ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумніви правдивість наданої ним інформації, є необгрунтованими та недоведеними.

Пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

У розумінні пункту 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН заявника можна кваліфікувати мігрантом, тобто особою, яка з причин, що відрізняється від умов, які містяться у визначенні «біженець», добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Це може бути пов`язано бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру.

У зв`язку з цим, правовідносини, пов`язані з в`їздом іноземців на територію України для вирішення особистих питань (пошуком кращих економічних та соціальних умов життя) є сферою правового регулювання Законів України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про імміграцію» з відповідним набуттям правових статусів у порядку, визначеному цими Законами.

Враховуючи зазначене, слід дійти висновку, що основною метою звернення до міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є легалізація перебування на території України.

Крім того, висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту містить інформацію з відкритих інтернет - джерел щодо відсутності загрози при поверненні його до країни громадянської належності.

Враховуючи проведений аналіз щодо обставин заявника, викладених в заяві, та інформації по країні його походження, слід дійти висновку, що для нього не може існувати реального ризику порушення статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року.

Таким чином, позивач не може розглядатись як особа, якій у разі повернення до країни походження, може загрожувати катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто такою, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань.

З аналізу матеріалів особової справи вбачається, що позивач не довів ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Також, матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача за національною ознакою. Позивач ніколи не був членом жодної політичної партії, релігійної, військової або громадської організації, а відтак побоювання зазнати переслідувань при поверненні носять характер припущень. Позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, яке пов`язане з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами. Позивач ніколи не брав участі у діяльності політичних партій, релігійної чи інших організацій.

Таким чином інформація, повідомлена позивачем не є підставою для визнання її біженцем у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення заявника до країни походження.

Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/ЕС серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе: - смертну кару або приведення її у виконання; - тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; - серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Вказане, в свою чергу, кореспондується з умовами, які містяться у пункті 13 частини першої статті 1 Закону (правова дефініція «особа, яка потребує додаткового захисту»).

У зв`язку з вищевикладеним, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, або політичних переконань.

Отже, позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, висновок відповідача щодо відсутності підстав для навіть попередньої кваліфікації позивача як жертви переслідувань за однією з передбачених ознак саме біженця є обґрунтованим.

Позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття ДМС України відповідного рішення.

В даному випадку, відповідно до зібраної судом інформації по країні походження позивача вбачається, що його повернення до Республіки Таджикистан не несе останньому особистої загрози життю чи здоров`ю.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що в разі повернення до Республіки Таджикистан буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Республіки Таджикистан.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання Громадянинки Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , яка діє в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_2 біженцями та вважає, що спірне рішення ДМС прийнято на підставі та у межах повноважень, визначених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тому позовні вимоги нормативно та документально не підтверджуються.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність спірного рішення та своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Громадянинки Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , яка діє в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова