Справа № 522/19283/21
Суддя: Кузнецова В. В.
Дата ухвалення: 2021-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/522/434/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року м.Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Кузнецової В.В.

за участю секретаря судового засідання Довгань Ж.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянина Камеруну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про примусове видворення за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси звернулось Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області з позовом до громадянина Камеруну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про примусове видворення за межі України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06.09.2018 року працівника ГУ ДМС України в Одеській області було виявлено особу громадянина Камеруну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, у зв`язку з чим є нелегальним мігрантом.

На даний час на території України перебуває незаконно, постійного офіційного місця проживання та законного джерела існування немає, у зв`язку з чим позивач просить задовольнити позовні вимоги про примусове видворення громадянина Камеруну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та звернути рішення до негайного виконання.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що паспорт він загубив. Крім того зазначив, що на території України в нього є син. Також зазначив, що рішення ГУ ДМВ України в Одеській області йому не перевели на мову, яку він розуміє.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06.09.2018 року працівника ГУ ДМС України в Одеській області було виявлено особу громадянина Камеруну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В результаті проведеної перевірки було встановлено, що відповідач порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування.

Відповідач прибув до України 10.06.2009 року, перетнув кордон легально, через КПП «Бориспіль», на підставі паспортного документа громадянина Камеруну, який під час виявлення іноземця був відсутній. Зі слів відповідача він втратив паспортний документ. Звернення по факту втрати зареєстровано ЖЄО №15147 від 17.08.2016 року.

На даний час громадянин Камеруну ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України знаходиться незаконно, постійного офіційно зареєстрованого місця проживання та законного джерела існування не має.

В ході перевірки також встановлено, що відповідач 18.09.2017 року звертався до ГУДМС України в Одеській області із заявою про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 13.11.2017 року №215 відповідачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

06.09.2018 року за порушення ч. 1 ст. 203 КУпАП стосовно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД №004450 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 06.09.2018 року ПН МОД №004450 був притягнутий до адміністративної відповідальності.

06.09.2018 року ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення №321 про примусове повернення в країну походження громадянина Камеруну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 13.09.2018 року.

Згідно розписки від 06.09.2018 року відповідач зобов`язався покинути територію України в термін до 13.09.2018 року та зазначив, що має кошти та можливість виїхати.

Однак, у визначений термін громадянин Камеруну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з території України не виїхав.

05.10.2021 року співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області спільно із працівниками УМП ГУНП в Одеській області, ПдРУ ДПС України та УСБУ в Одеській області, було повторно виявлено особу громадянина Камеруну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

05.10.2021 року за порушення ч. 1 ст. 203 КУпАП стосовно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД №006225 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 06.09.2018 року ПН МОД №006286 був притягнутий до адміністративної відповідальності.

Позов мотивовано тим, що у відповідача відсутній паспортний документ обов`язкова наявність якого визначена ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відповідно до якої іноземці в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом або іншими міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи. У ГУ ДМС України в Одеській області є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець ухиляється від виконання рішення про примусове повернення, та існує ризик його втечі.

Як передбачено ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянств в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорам України.

Частиною першою статті 16 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону.

Іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, не передбачених частинами другою - чотирнадцятою цієї статті, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України (частина п`ятнадцята статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства").

За приписами частини першої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина п`ята статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства").

Згідно положень ч.1 ст.30 Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

З наведеного вбачається, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. Тобто, обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Як було зазначено вище, УДМС України в Хмельницькій області 06.09.2018 року було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Камеруну ОСОБА_1 , однак, у визначений термін відповідач так і не виїхав за межі території України.

Статтею 289 КАС України передбачено особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства.

Положеннями вказаної статті передбачено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства заходу, зокрема, затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

З аналізу наведеного вбачається, що єдиними належними правовими підставами та фактичним підґрунтям для затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України є наявність обґрунтованих побоювань, що особа ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії, якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

Відповідач під час судового засідання визнав факт порушення іміграційного законодавства України однак вказував те, що не мав можливості виїхати з України у зв`язку з тим, що втратив паспорт громадянина Камеруну та не мав об`єктивної можливості поновити паспорт у зв`язку з відсутністю дипломатичних установ Камеруну на території України.

Зазначене також підтверджується матеріалами справи, а саме довідкою в.о. начальника Портофранківського ВП № Приморського УП ГУНП в Одеській області капітана поліції Жук М.В. № 15147 від 17.08.2016 про звернення відповідача із заявою до з приводу втрати паспорта громадянина Камеруну.

Зазначене підтверджує доводи відповідача про неможливість виконати рішення про примусове повернення його до країни погодження або третьої країни з незалежних від нього причин.

Матеріали справи також містять докази про те, що відповідач вживав залежні від нього заходів щодо ідентифікації своєї особи, зокрема звертався до управління ДМС щодо набуття громадянства України, що свідчить про намір легалізувати своє перебування на території України та вжиття заходів щодо його реалізації.

Крім того, в ході розгляду справи встановлено, що позивач на території України має сина, якій проживає у м. Чернігів та з якім він підтримує стосунки.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за статтею 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі "Moustaquim v. Belgium". ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені статті 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

У статті 8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі "Moustaquim v. Belgium").

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 червня 1988 року у справі "Боррехаб проти Нідерландів" висвітлив правову позицію щодо захисту права на "сімейне життя" у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року №ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).

Стаття 1 конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де говориться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.

В силу ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що відносини позивача з членами сім`ї, зокрема, дітьми, складають "сімейне життя" для цілей застосування статті 8 Конвенції (п. 65 постанови у справі "Нунесс проти Норвегії" від 28.06.2011 р. (заява №55597/09).

У цій справі відповідач, звертаючись з відповідним позовом, мав би також виходити з правових і фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність таких дій і врахувати право позивача на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію "необхідності у демократичному суспільстві". Так, при визначенні питання "необхідності у демократичному суспільстві" держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, Суд доходить висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене статтею 8 Конвенції не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Враховуючи викладене, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про необхідність примусового примусового видворення за межі території України громадянина Камеруну ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.2, 5, 7-9, 72-79, 90, 241, 242, 243, 246, 250, 255, 289 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (м. Одеса, вул. Преображенська, 44) до громадянина Камеруну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 ) про примусове видворення за межі України - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Суддя: В.В. Кузнецова