Справа № 420/14844/21
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2021-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України про визнання протиправними дій при здійсненні переведення пенсії за вислугу років на пенсію по інвалідності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 17 серпня 2021 надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області при здійсненні переведення з пенсії за вислугу років на пенсію по інвалідності в розмірі пенсії за вислугу років, щодо встановлення підвищення до пенсії по інвалідності ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю війни II групи, учаснику ЛНА на ЧАЕС категорії 1, у розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, як це передбачено для інвалідів II групи частиною 4 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (в редакції Закону №2939-ІУ від 05.10.2005 року), з 31.01.2020 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності з урахуванням підвищення у розмірі 350% від мінімальної пенсії для осіб, які втратили працездатність, як інваліду війни II групи з числа офіцерів - учасників у 1986 році ЛНА на ЧАЕС категорії 1, згідно частини 3 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції Закону №458/95-ВР від 23.11.1995 року, із змінами, згідно із Законом №488/95-ВР від 22.12.1995 року, чинній на дату 26.04.2000 року встановлення II групи інвалідності - безстроково), тобто у розмірі 350 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням виплачених сум, за період часу з 01 січня 2020 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області видати ОСОБА_1 належно завірені копії перерахунку пенсії по інвалідності з врахуванням підвищення у розмірі 350 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність та розрахунку суми доплати пенсії з урахуванням здійснених виплат за період часу з 31.01.2020 року;

- допустити негайне виконання рішення суду в частинні стягнення перерахованого розміру пенсії за один місяць;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подати до суду протягом 30 днів з дня набрання рішенням законної сили звіт про виконання судового рішення, враховуючи попередні зухвалі, явно протиправні дії та бездіяльність Відповідача, пов`язані з невиконанням обов`язків і судових рішень.

Позиція позивача обґрунтовується наступним

Позивач зазначає, що він набув право на державну пенсію по інвалідності і правовідносини по його пенсійному забезпеченню виникли з 26.04.2000 року - дати встановлення безстроково II групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням у 1986 році обов`язків військової служби при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Отже, позивач вважає, що станом на 26.04.2000 року конституційне право позивача на належний рівень соціального захисту гарантувалось нормами прямої дії статей 3,16,17,19, 22, 55, 58, 64 Конституції України, а підвищений рівень пенсійного забезпечення визначався - спеціальними законами в редакціях, чинних на зазначену дату.

Проте, як вказує позивач, відповідач вирішив, що у даному випадку має дискретні повноваження щодо державної пенсії позивача і на власний розсуд призначив пенсію по інвалідності за нормою частини 4 ст.13 Закону 3551 в редакції, чинній на дату звернення (31.01.2020 року), яка не має зворотної дії в часі, згідно якої: «Особам з інвалідністю внаслідок війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: особам з інвалідністю І групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Частина статті 13 в редакції Закону №458/95-ВР від 23.11.95; із змінами, внесеними згідно із Законами №488/95-ВР від 22.12.95, №2212-ІV від 18.11.2004, в редакції Закону №2939-ІV від 05.10.2005».

Таким чином, позивач вважає, що відповідач, здійснивши у даному випадку хибне правозастосування, порушив конституційне право позивача на належний рішень пенсійного забезпечення у спосіб призначення надбавки до державної пенсії по інвалідності у меншому розмірі та проігнорував звернення позивача.

Позиція Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області обґрунтовується наступним

Відповідач не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 , вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що згідно з матеріалами пенсійної справи позивача йому відповідно до чинного законодавства розрахована та виплачується підвищення в розмірі 40% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Відповідно до Протоколу за пенсійною справою - від 31.01.2020 року складає 634,06 грн.

Відповідач звертає увагу, що до внесення змін до Закону №3551, тобто до 01.01.2006 року, інвалідам війни II групи пенсії або щомісячне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищувалися на 350 відсотків мінімальної пенсії за віком. Разом з тим, мінімальні розміри пенсій, які встановлювалися в цей період постановами Кабінету Міністрів України, у відповідності до вимог цих же постанов, не застосовувалися для визначення розмірів соціальних пенсій, надбавок, підвищень та інших доплат до пенсій.

Також, відповідач наголошує, що згідно із ст.13 Закону №3551 інвалідам війни II групи пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, з 01.01.2006 року підвищуються у розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. В таких розмірах позивачу нараховується підвищення до пенсії з 01.01.2006 року.

Тобто, на переконання відповідача, застосування норм законодавства в редакції, яка втратила чинність, не тільки призведе до порушення принципу незворотності дії в часі законів та інших правових актів, закріпленого в ст.58 Конституції України.

Таким чином, відповідач вважає, що Головне управління не порушувало прав, свобод та інтересів позивача, а діяло лише на підставі норм діючого законодавства України.

Позиція Пенсійного фонду України обґрунтовується наступним

Пенсійний фонд України не погоджується з заявленими позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що покладання судом на Пенсійний фонд України зобов`язання здійснити виплату пенсії позивачці виходить за межі повноважень Пенсійного фонду України, а тому не може бути реалізоване.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

Вищевказаною ухвалою також витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року, залучено до участі у справі в якості другого відповідача - Пенсійний фонд України (вул. Бастіонна, 9, м. Київ, 01601, ).

30 серпня 2021 року від позивача надійшли докази направлення копії позовної заяви з додатками Пенсійному фонду України (вхід. №47012/21).

16 вересня 2021 року від ГУПФУ в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву (вхід. №ЕП/24934/21), а також належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача на 6 арк. (вхід. №51246/21).

17 вересня 2021 року від Пенсійного фонду України надійшов відзив на позовну заяву (вхід. №51509/21).

Станом на 25 жовтня 2021 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиція позивача та відповідачів, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

ОСОБА_1 , 1949 року народження перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного Фонду України в Одеській області, є ветераном військової служби, інвалідом війни II групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 26.04.2000 року (а.с.7).

Також, позивач з 28.07.1986 року по 16.09.1986 рік приймав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, категорія 1, що підтверджується посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильскій АЕС у 1986 році серії НОМЕР_3 (а.с.7).

Суд встановив, що позивач 31.01.2020 року подав заяву про призначення/перерахунок пенсії, згідно з якої просив перевести його з одного виду пенсії на іншій, а саме: пенсії за вислугу років на пенсію по інвалідності в розмірі пенсії за вислугу років (а.с.8-9).

Згідно з протоколу від 31.01.2020 року, позивачу призначено пенсію по інвалідності з 31.01.2020 року в розмірі 86% грошового забезпечення (а.с.10 на звороті).

25 лютого 2021 року позивач звернувся до ГУПФУ в Одеській області з заявою, в якій, зокрема, просив виконати вимоги статей 23, 25 Закону №2262 в редакції від 17.02.1998 року, чинній на дату звільнення позивача з військової служби, не враховані безпідставно при здійсненні переведення (а не призначення) на пенсію по інвалідності в розмірі пенсії за вислугу років, а саме, нарахувати підвищення до пенсії по інвалідності в розмірі 350% мінімальної пенсії за віком, врахувавши той факт, що право на пенсію по інвалідності позивач набув 26.01.1998 року, по встановленні ІІІ групи інвалідності (а.с.10).

Листом від 22 березня 2021 року за №4065-3452/Х-02/8-1500/21 відповідач, зокрема, повідомив, що відповідно до статті 13 Закону України від 22.10.1993 року №3551 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 01.01.2006 року інвалідам війни II групи пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються у розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. В таких розмірах позивачу нараховується підвищення до пенсії починаючи з 01.01.2006 року щомісячно (а.с.11-12).

Не погоджуючись з діями відповідача при здійсненні переведення з пенсії за вислугу років на пенсію по інвалідності у розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ (далі - Закон №2262-ХІІ).

Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

У відповідності до статті 8 Закону №2262-ХІІ виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно статті 15 Закону №2262-ХІІ особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пенсії за вислугу років підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом.

Частиною 4 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22 жовтня 1993 року в редакції, чинній до 01 січня 2006 року, було встановлено, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком, II групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, III групи - 200 процентів мінімальної пенсії за віком.

З 01 січня 2006 року вказана правова норма була викладена у новій редакції відповідно до Закону України від 05 жовтня 2005 року №2939-IV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №2939-IV), згідно якої особам з інвалідністю внаслідок війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: особам з інвалідністю I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Отже, інвалідам війни II групи пенсії по інвалідності підлягали підвищенню у відсотковому обчисленні від мінімальної пенсії за віком до 01 січня 2006 року у розмірі 350 процентів, а з 01 січня 2006 року у відсотковому обчисленні від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність у розмірі 40 процентів.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу інвалідність встановлена у квітні 2000 року та з січня 2020 року призначено пенсію по інвалідності на підставі Закону №2262-XII.

Судом встановлено, що Законом України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» №103/96-ВР від 25.03.1996 року було змінено ст.15 «Підвищення пенсії за вислугу років» вищевказаного Закону, а саме: передбачено підвищення пенсії за вислугу років інвалідам війни II групи у розмірі 350% мінімальної пенсії за віком.

Однак в подальшому, даний Закон викладено в новій редакції відповідно до Закону України від 04.04.2006 року №3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань і пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців», який набрав законної сили 29.04.2006 року. Починаючи з цієї дати назва Закону змінена на «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон №2262-ХІІ), а також, змінена редакція ст.15 «Підвищення пенсії за вислугу років».

На разі, ця стаття викладена у такій редакції: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пенсії за вислугу років підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом.

Відповідно до п.п.5 п.27 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 року особам з інвалідністю внаслідок війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: особам з інвалідністю І групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

З наявного у матеріалах справи розрахунку пенсії позивача вбачається, що ГУ ПФ України в Одеській області норми цієї статті виповнюються в повному обсязі.

Отже, вимога позивача врахувати до складу грошового підвищення пенсії за вислугу років в розмірі 350% мінімальної пенсії за віком є безпідставною, оскільки дана норма є неактуальна у зв`язку з прийняттям нової редакції Закону №2262-ХІІ.

Крім цього, суд зазначає, що згідно пояснюючої записки, яка подавалася до законопроекту, що був прийнятий у формі Закону України від 05 жовтня 2005 року №2939 - IV «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», означений Закон спрямований на здійснення поліпшення матеріального становища відповідних осіб не шляхом доведення пенсій до рівня прожиткового мінімуму, а через підвищення рівня доплат до пенсій на підставі прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. Оскільки прожитковий мінімум встановлюється відповідно до законів України, тому розрахунки державних витрат на фінансування зазначених доплат цим законопроектом пропонувалося здійснювати на підставі прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, встановленого на відповідний рік.

Конституційний Суд України в ухвалі від 23 жовтня 2007 року по справі №2-42/2007 про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пунктів 2, 3, 4, 5, 6 розділу І Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» зазначив таке: «Заміна Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» мінімальної пенсії за віком на прожитковий мінімум як розрахункової величини, що використовується для підвищення пенсії або щомісячного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, обумовлена тим, що прожитковий мінімум є базовим державним соціальним стандартом (ч.3 ст.46 Конституції України, ст.6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). Ці питання відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України визначаються виключно законами України. Тому встановлення розмірів збільшення пенсій чи іншої соціальної допомоги, що вплачується замість пенсії, застосування прожиткового мінімуму чи розміру мінімальної пенсії за віком для нарахування соціальних виплат є предметом законів України (законності) і не належить до компетенції Конституційного Суду України».

Тож, вищевказані положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» рішенням Конституційного Суду України такими, що суперечать Конституції України (є неконституційними), не визнавались.

Таким чином, внесені законодавцем шляхом прийняття Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» зміни є частиною системної реформи у сфері соціального забезпечення, зокрема, відповідних категорій військовослужбовців, яка була направлена на зміну механізму розрахунку вищевказаних соціальних виплат шляхом прийняття за основу базового соціального стандарту (прожитковий мінімум), розмір якого визначався законом.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, зазначивши висновки про те, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

У іншому рішенні від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 Конституційний Суд України дійшов висновку, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Відповідно до матеріалів справи встановлено, що позивачу до 31 грудня 2005 року підвищення у розмірі 350% мінімальної пенсії за віком як інваліду ІІ групи не виплачувалось, отже виплата з 01 січня 2006 року підвищення до пенсії як інваліду війни ІІ групи у розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до частини 4 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05 жовтня 2005 року №2939-ІV, яка є чинною станом на момент звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії, не має наслідком звуження прав позивача.

Відповідно до вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи відмову в задоволенні позову, а також зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат у відповідності до ст.139 КАС України судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 7, 9, 12, 77, 139, 242-246, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України про визнання протиправними дій при здійсненні переведення пенсії за вислугу років на пенсію по інвалідності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012, ).

Відповідач: Пенсійний фонд України (вул. Бастіонна, 9, м. Київ, 01601, ).

Суддя С.О. Cтефанов

.