Справа № 620/5772/20
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/5772/20 Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кузьменка В.В., секретар судового засідання Романович І.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання рішення, дій, бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

25.11.2020 ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області в якому просить:

- визнати протиправними та дискримінаційними:

рішення №309/02/Л-7 від 15.06.2016 в тій частині, в якій стосується вимог позивача на отримання пенсії за період з 07.10.2009 по 26.04.2016;

дії відповідача в частині відмови у виплаті їй пенсії з 07.10.2009 по 26.04.2016;

бездіяльність відповідача щодо невиплати недоотриманої пенсії за період з 07.10.2009 по 26.04.2016;

- зобов`язати відповідача вчинити дії - виплатити їй недоотриману пенсію за період з 07.10.2009 по 26.04.2016, відповідно до норм Закону України ''Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування'', з урахуванням індексації та нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що припиняючи їй виплату пенсії за відсутності передбачених законами України підстав та повноважень, відповідач порушив право на отримання пенсії, яке є об`єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, вважає, що поновлення та виплата позивачу пенсії за спірний період має здійснюватися ретроактивно з урахуванням індексації та нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Крім того, позивачка послалась на Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 яким визначено, що факт проживання особи за кордоном за умови наявності у цієї особи громадянства України не може бути підставою для відмови у виплаті належних їй пенсійних виплат.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.02.2021 позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті раніше призначеної пенсії за період з 07.10.2009 по 26.04.2016 та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсію за період з 07.10.2009 по 26.04.2016. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючі рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено обґрунтованість позовних вимог в частині протиправності рішення відповідача щодо відмови позивачці у виплаті раніше призначеної пенсії за період з 07.10.2009 по 26.04.2016.

Позивачка рішення суду в апеляційному порядку не оскаржила.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його через порушення норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що наявні правові підстави для закриття провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, і зміна правової позиції Верховного суду у подібних правовідносинах не є нововиявленою обставиною.

Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до статті 311 КАС України, апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Обставини справи встановлені судом

ОСОБА_1 перебувала на обліку в ГУПФУ в Чернігівській області як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування».

Позивачка є громадянкою України, а з 1994 року по теперішній час постійно проживає в Ізраїлі.

У зв`язку з виїздом у 1994 р. на постійне місце проживання за кордон виплату пенсії ОСОБА_1 було припинено з виплатою допомоги за 6 місяців.

25.10.2016 позивачка звернулась до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовними з адміністративним позовом Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України, в якому просила: зобов`язати відповідача провести поновлення пенсії за віком з 07.10.2009 року - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.01.2017 року в частині зобов`язання провести поновлення пенсії за віком за період з 07.10.2009 року по 25.04.2016 року, залишено без розгляду на підставі статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с. 96-97).

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 січня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Зобов`язано Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату призначеної пенсії за вислугу років в розмірі, передбаченому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» чинними на момент нарахування та виплати пенсії, з урахуванням матеріалів пенсійної справи починаючи з 01.06.2016 року. В решті позовних вимог відмовити.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.02.2017 (справа №750/10173/16-а) апеляційну скаргу Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України було задоволено частково, постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.01.2017 скасовано, ухвалено у справі нову постанову: визнано протиправним рішення Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати раніше призначеної пенсії; зобов`язано Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України поновити ОСОБА_1 виплату раніше призначеної з 16.02.1993 пенсії, починаючи з 26 квітня 2016 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 106-111).

25.11.2020 ОСОБА_1 у зв`язку з прийняттям Великою Палатою Верховного Суду постанови від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18, звернулась до суду з вказаним позовом.

Вищенаведені обставини підтверджені належними та допустимими доказами, і не є спірними.

Нормативно-правове обґрунтування.

Згідно частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1,2, 3 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України суди при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18 наголосила, що позивачка звернулася до територіального органу Пенсійного фонду (вжила активні дії) з проханням поновити виплату пенсії, виплата якої було припинено через переїзд особи на постійне місце проживання до Ізраїлю, проте їй було відмовлено в такому поновленні. Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов`язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право відповідно до частини другої статті 46 Основного Закону України гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.

Відповідно до статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Позивач є громадянином України і у відповідності до частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за наявності відповідного страхового стажу набула право на отримання пенсії за віком.

У відповідності до частини третьої статті 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно із частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про громадянство України», якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Як встановлено у статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Виходячи із правової та соціальної природи пенсії право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Висновки суду.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 було визначено, що факт проживання особи за кордоном за умови наявності у неї громадянства України не може бути підставою для відмови у виплаті належних їй пенсійних виплат.

Матеріалами справи підтверджено, і не є спірним, що позивачка має право на отримання пенсії за віком в Україні. Таким чином, держава Україна має перед позивачкою обов`язок виплачувати позивачці пенсію, в незалежності від її місцем проживання.

Як було встановлено вище відповідач припинив виплату позивачці пенсії з 07.10.2009, і обставина припинення виплати пенсії визнана судовим рішенням, яке набрало законної сили, протиправною.

Внаслідок вказаного підлягає поновленню порушене право позивачки на отримання пенсії.

Спірним питанням у цій справі є виплати пенсії за період з з 07.10.2009 по 26.04.2016;

Суд першої інстанції посилаючись на рішення Великою Палатою Верховного Суду постанови від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18 поновив строк звернення до суду з такими позовними вимогами.

Колегія судді з таким висновком погоджується, оскільки Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок, що статті 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009. Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, судом першої інстанції правильно поновлено строк звернення позивачки до суду з позовними вимогами про виплату пенсії за період з з 07.10.2009 по 26.04.2016.

Щодо іншого доводу апелянта про закриття провадження у справі, оскільки є судове рішення яке набрало законної сили щодо цих же позовних вимог, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції зроблений правильний висновок про відсутність підстав для закриття провадження, оскільки чинним законодавством (ч.4 ст.240 КАС України), так і законодавством діючим станом на 13.01.2017 (ч.3 ст.155 КАС України), особа, позовна заява якої залишена без розгляду, після усунення підстав, з яких заява була залишена без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Таким чином, враховуючи, що ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 13.07.2017 позовні вимоги про виплату позивачці пенсії за період з 07.10.2009 по 26.04.2016 були залишені без розгляду, підстав для відмови у відкритті провадження, чи закриття провадження у справі через те, що вони вже були предметом розгляду в суді, на чому полягає апелянт, не вбачається.

Отже, враховуючи все вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачка має право на отримання пенсії в України, вона є громадянкою України, а факт проживання позивачки за кордоном за умови наявності громадянства України не може бути підставою для відмови у виплаті належних їй пенсійних виплат за період з 07.10.2009 по 26.04.2016, і ці позовні вимоги мають бути розглянуті судом по суті.

Стаття 77 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог є правильними, наведені апелянтом аргументи не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Отже, судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 р. - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання рішення, дій, бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 ст.263 , п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

В.В. Кузьменко