Справа № 657/1284/16-а
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2021-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2021 р.м.ОдесаСправа № 657/1284/16-а
Головуючий в 1 інстанції: Ковальчук О.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Зуєвої Л.Є.,

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Скадовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області на постанову Каланчацького районного суду Херсонської області від 24 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Скадовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області про визнання бездіяльності незаконною, зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

23.06.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати незаконною бездіяльність відповідача, яка полягає у не призначенні пенсії за віком на пільгових умовах на підставі пункту «б» частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов`язати відповідача призначити пенсію за віком на пільгових умовах на підставі пункту «б» частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 21.05.2008 (дати звернення вперше за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах);

- зобов`язати відповідача припинити утримання зменшення суми пенсії за достроковий вихід на пенсію згідно із пунктом 7-2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати відповідача виплатити безпідставно утримуване починаючи з 09.09.2014 зменшення за достроковий вихід на пенсію згідно із пунктом 7-2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Постановою Каланчацького районного суду Херсонської області від 24.05.2017р. позов задоволено частково. Визнано незаконною бездіяльність Скадовського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України Херсонської області, яка полягає у не призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах на підставі пункту «б» частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зобов`язано Скадовське об`єднане управління Пенсійного Фонду України Херсонської області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах на підставі пункту «б» частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» починаючи з 21.05.2008 р. (дати звернення вперше за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах). В решті позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2017 р. скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою повністю відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Верховного суду від 17.08.2021 р. постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2017 р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Скасовую рішення суду апеляційної інстанції колешія суддів касаційного суду зазначила про порушення судом норм процесуального права, а саме зазначила про відсутність в матеріалах справи належних доказів повідомлення позивача про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача та про відсутність надсилання позивачу копії апеляційної скарги, інформації про їхні права та обов`язки та повідомлення про дату розгляду апеляційної скарги..

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.08.20.21 року прийняти справу № 657/1284/16-а за апеляційною скаргою Скадовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області на постанову Каланчацького районного суду Херсонської області від 24.05.2017 р. до свого провадження.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомлення, що повернулось від відповідача (т.2 а.с.134) та відзивом ОСОБА_1 на апеляційну скаргу.

Також, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Позивач посилається на практику Великої палати Верховного Суду зі спірного питання викладену у постанові від 19.02.2020 р. у справі 520/15025/16-а.

27.10.2021 р. до суду також надійшли додаткові пояснення позивача щодо доводів апеляційної скарги, в яких зазначає про те, що рішення суду першої інстанції є обргунтованим та скасуванню не підлягає.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи 30 липня 1981 року позивач закінчила навчання та 11 вересня 1981 року була прийнята на посаду виконуючого обов`язки завідуючого м`ясо-молочної і харчової контрольної станції №13 Криворізької міськветсанстанції.

12 липня 1985 року позивачку переведено на посаду завідуючого до м`ясо-молочної та харчової контрольної станції №3 Криворізької міськветсанстанції.

26 лютого 2008 року позивач звільнилася з роботи за власним бажанням.

Станом на день звільнення їй виповнилося 49 років, а стаж роботи на зазначених посадах складав 31 рік 4 місяці 14 днів.

21.05.2008 року після досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах позивач звернулася до УПФ України у Саксаганському районі м.Кривого Рогу Дніпропетровської області для призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

02.06.2008 р. відповідач листом відмовив у призначенні пенсії та роз`яснив, що необхідно надати уточнюючу довідку про пільговий характер роботи, оформленої за правилами.

Позивач у позові зазначає, що після звернення до колишнього роботодавця позивачу було відмовлено у надані вищевказаної довідки, оскільки діяльність лабораторій ветеринарно-санітарної експертизи ринків міста Кривого Рогу не пов`язана та ніколи не була пов`язана з роботами з мікроорганізмами 1-4 груп патогенності, а професії (посади), які вона обіймала відсутні у Списку №2, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №36 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» (що діяла на момент її звільнення з роботи).

02 лютого 2016 року, у зв`язку зі зміною місця проживання позивач звернулася до УПФ України в Каланчацькому районі Херсонської області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, однак їй листом від 08 лютого 2016 року було відмовлено у призначенні цього виду пенсії з огляду на те, що на неодноразові звернення УПФ України Криворізька міська державна лікарня ветеринарної медицини не надає уточнюючу довідку, передбачену п.20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції зазначив про порушення прав позивачки та задовольнив позов.

Однак, не погоджуючись з ріщенням суду відповідачем було подано апеляційну скаргу та, крім іншого, було зазначено про пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом, оскільки позивачу було відомо про порушення її прав з 02.06.2008 р., проте до суду ОСОБА_1 звернулась 23.06.2006 р.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 99 КАС України (в редакції, чинній на дату звернення до суду з позовом) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, законодавець встановив строк звернення до адміністративного суду з дня, коли особа дізналася або мала б дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідком пропущення строків звернення до адміністративного суду є залишення позовної заяви без розгляду, що передбачала стаття 100 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній до 15.12.2017 і встановлює частина третя статті 123 цього ж Кодексу у чинній редакції (у разі, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі). Наслідком пропуску строку звернення до адміністративного суду є також повернення позовної заяви (якщо це питання вирішено до відкриття провадження у адміністративній справі).

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані стаття 100 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній до 15.12.2017 р. та статтею 123 КАС України, згідно із частиною третьою якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Загальне правило щодо необхідності вчинення особою активних дій з метою призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший чи з`ясування видів та розміру складових, які враховані при розрахунку пенсії шляхом подання відповідних заяв визначено Законом № 1058-IV (зокрема, статті 44, 45) та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Так, згідно із статтями 42, 44, 45 Закону № 1058-IV призначення, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється територіальним органом ПФУ за заявою особи, яка має право на призначення, перерахунок, перехід з одного виду пенсії на інший чи поновлення відповідної пенсії.

Зокрема згідно із пунктом 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

У разі звернення пенсіонера видається виписка з розпорядження про призначення (перерахунок) пенсії з інформацією про періоди страхового стажу та заробітної плати (доходу), яка врахована при розрахунку пенсії (пункт 4.9 вказаного Порядку № 22-1).

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

Надаючи правову оцінку застосуванню визначеному вище законодавства, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, 26 лютого 2008 року ОСОБА_1 звільнилася з роботи за власним бажанням та 21.05.2008 року після досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах позивач звернулася з заявою до УПФ України у Саксаганському районі м.Кривого Рогу Дніпропетровської області для призначення пенсії за віком на пільгових умовах (а.с.30).

В цій заяві позивач зазначає, що зверталась до свого підприємства проте отримала відмову у видачі довідки та просила призначити пільгову пенсію.

Однак, 02.06.2008 р. за результатом розгляду її заяви відповідач листом фактично зазначив про відсутніст підстав для призначення пенсії, оскільки для підтвердження права позивача на пільгову пенсію, останній слід надати уточнюючу довідку про пільговий характер роботи, оформленої за правилами.

Також, судова колегія встановила, що 24.03.2011 року позивач повторно звернулась до УПФУ в Саксаганському районі м.Кривого Рогу Дніпропетровської області із заявою про надання інформації перелік документів необхідних для призначення пенсії.

07.04.2011 р. позивачу надано відповідь з інформацією про документи необхідні для призначення пільгової пенсії.

В подальшому в матеріалах справи наявні довідки отриманні позивачем та датовані 2012 - 2013 р.р.

Однак, позивач лише 02.02.2016 року звернувся до відповідача з заявою про призначення пільгової пенсії, однак листопам від 08.02.2016 р.позивачу було відмовлено.

Таким чином, з огляду на викладені обставини колегія суддів зазначає, що позивачу було відомо про призначення пенсії у не вірному розмірі з 02.06.2008 р., проте з позовною заявою ОСОБА_1 звернулась до суду лише 23.06.2016 р., тобто через вісім років після того, як позивач дізналась про порушення її права.

Суд не приймає доводи позивача про те, що звернення про призначенням пенсії не може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію, оскільки з дня отримання пенсійної виплати у 2008 році позивач вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів, така позиція ґрунтується на висновках викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а.

Доводи позивача викладені в позовній заяві про те, що на її думку строк звернення до суду слід відраховувати з 2016 року колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.

Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, при цьому не реалізація цього права зумовлена його власною поведінкою.

Пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно.

Відтак, звернення позивача з заявами, з адвокатськими запитами до відповідача не змінює момент, з якого така особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Крім того, за умови відсутності часових обмежень для звернення до суду за минулі періоди Пенсійний фонд України як центральний орган виконавчої влади був би позбавлений можливості реалізовувати покладені на нього завдання, зокрема здійснювати ефективний розподіл фінансових ресурсів для пенсійного забезпечення; така ситуація не відповідала б принципу юридичної визначеності у правовідносинах щодо пенсійного забезпечення у солідарній системі.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Аналогічна правова позиція щодо даних правовідносин викладена у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19.

За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.

При цьому, колегія суддів наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами, однак зазначені причини пропуску строку звернення до суду, як незадовільний стан здоров`я та переїзд на постійне проживання в іншу місцевість не спростовують пропуск позивачем строку звернення до суду, який складає 8 років.

Крім того, позивачем не надано жодних доказів не можливості звернутись до суду в строки передбачені Кодексом адміністративного судочинства України.

Слід зазначити, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Згідно з імперативними вимогами ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з частиною першою статті 319 КАС судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Пунктом 8 частини першої статті 240 КАС передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, оскільки матеріалами справи доведено, що позивачем ОСОБА_1 пропущений без поважних причин встановлений законом строк звернення до суду, підстави пропуску строку звернення до суду є неповажними, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, шляхом скасування рішення суду першої інстанції та залишення позовної заяви без розгляду, у відповідності до вимог статті 123 КАС України.

Керуючись ст. ст. 123, 240, 262, 263, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАСс України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Скадовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області задовольнити частково.

Постанову Каланчацького районного суду Херсонської області від 24 травня 2017 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Скадовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Кравець