Справа № 420/9878/21
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2021-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9878/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Вовченко O.A.,

секретар судового засідання Гудзікевич Я.А.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

перекладача - Нікішова О.О.,

представника позивача - Маркочевої Н.В. (згідно ордеру),

представника відповідача - Білоконь Н.О. (згідно доручення),

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 11 червня 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправним і скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05.03.2021 року №63-21, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

2. Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Ухвалою від 16 червня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , відкрито провадження у адміністративній справі та визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з викликом учасників процесу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що 03.05.2014 він приймав участь у зустрічі лідера кримськотатарського народу ОСОБА_2 , під час якого стався прорив кордону окупованої території Автономної Республіки Крим. У зв`язку з чим, 14.10.2014 на території Криму позивача заарештовано співробітниками МВС РФ, та пред`явлено обвинувачення за ч.1 ст.318 Кримінального кодексу Російської Федерації (здійснення непокори представникам влади). Вказує, що він побоюється повертатися на територію Російської Федерації де йому може погрожувати позбавлення волі за справою, яка сфабрикована через його політичні погляди. Звернувшись до органу ДМС України із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач отримав відмову, яку вважає протиправною та, відповідно, звернувся до суду з позовною заявою.

21 липня 2021 року від Державної міграційної служби України до суду (вх.№39384/21) надійшов відзив на позовну заяву у якій відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та вказує, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності заяви позивача вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами якого встановлено відсутність підстав вважати, що ОСОБА_1 має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також під час вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачем до органу міграційної служби не надано жодних відомостей та доказів стосовно погроз або інших обставин, які б явно свідчили про наявність реальної загрози застосування смертної кари, виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Зазначає, що позивач після прибуття на територію України майже два місяці не звертався за міжнародним захистом.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, відзивом відповідача на позовну заяву, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги, та перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації відповідно до паспорту НОМЕР_1 (т.1 а.с.116-118).

Відповідно до листа Благодійної організації «ФОНД «КРИМ» №18 від 10.12.2016 (т.1 а.с.136), ОСОБА_1 з 2014 року виконував волонтерську роботу у фонді, а саме, відповідно статутним завданням фонду, виїжджав з метою вивчення ситуації з становищем кримських татар, мешканців смт Зуя, Білогірського району Криму. Крім того, він є активним учасником у підтримці кримськотатарського національного руху. Наприклад, 3 травня 2014 року, вони разом з ним на двох автомобілях здійснили прорив з Криму російських огорож на Армянській трасі з метою зустріти та забезпечити проїзд до Криму лідера кримськотатарського народу ОСОБА_2 . В подальшому ці дії стали однією з підстав гоніння з боку спецслужб окупантів й змусили їх виїхати на материкову частину країни. Мешкаючи у місті Одесі він проявляє ініціативу з підтримки зв`язків з кримськотатарськими співвітчизниками у місті, фактично виконуючи функції, притаманні голові місцевих меджлісів.

Матеріали справи містять перший аркуш постанови про обрання запобіжного заходу від 15.10.2014 по справі №3/1-235/2014 (т.1 а.с.124), відповідно до якої ОСОБА_1 підозрюється в тому, що він 03.05.2014 у період часу з 08:00 до 17:00, в районі прикордонного пункту пропуску фізичних осіб та автотранспортних засобів «Армянськ» («Турецький Вал»), діючи умисно з метою зустрічі на території Республіки України з іноземним громадянином ОСОБА_2 , маючи намір на супровід останнього через вказаний пункт пропуску на територію Російської Федерації, застосував фізичну силу щодо працівників батальйону міліції особливого призначення. 04.05.2014 за цим фактом порушено кримінальну справу за ч.1 ст.318 КК РФ.

17 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про призначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.104-106).

Відповідно до анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.09.2015 (т.1 а.с.144-149), позивач заяву обґрунтовував тим, що наприкінці березня 2014 року він через Керченський пролив виїхав з м. Москви до Автономної Республіки Крим, де прийняв участь у декількох масових акціях. Зокрема, 03 травня 2014 року приймав участь у зустрічі лідера кримськотатарського народу ОСОБА_2 , під час якого стався прорив кордону окупованої території Автономної Республіки Крим. У зв`язку з чим 14 жовтня 2014 року на території Криму його заарештовано співробітниками Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації та пред`явлено обвинувачення за ч.1 ст. 318 Кримінального кодексу Російської Федерації (здійснення непокори представникам влади). На етапі слідства позивача розміщено в слідчому ізоляторі м. Сімферополь, де він перебував під арештом у період з 14 жовтня 2014 року по 11 грудня 2014 року, після звільнення запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд.

За результатами розгляду особової справи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , Головне управління ДМС в Одеській області склало висновок про відмову у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту від 09.03.2016 (т.1 а.с.177-190) та додаток до висновку від 04.05.2016 (т.1 а.с.199-201), яким вважало доцільним відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 , як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.

Керуючись положеннями ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи №2015ОD0294 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , Державною міграційною службою України прийнято Рішення №331-16 від 30.06.2016 (т.1 а.с.208), яким відмовлено громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись із означеним рішенням Державної міграційної служби України №331-16 від 30.06.2016 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про визнання його неправомірним та скасування.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2017 по справі №815/5249/16 (т.1 а.с.215-225) у задоволенні позову відмовлено.

Зазначену постанову скасовано постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2017 по справі №815/5249/16 (т.1 а.с.226-234) та визнано неправомірним та скасовано рішення ДМС України №331-16 від 30.06.2016.

Постановою Верховного Суду від 11.12.2019 по справі №815/5249/16 (т.1 а.с.298-299), постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2017 по справі №815/5249/16 залишено без змін.

При цьому, Верховний Суд у зазначеній постанові зазначив: «Суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що висновки суду першої інстанції щодо абсолютного характеру покладення обов`язку доказування на заявника, а так само і ненадання доказів на підтвердження того, що в регіоні постійного проживання позивача - ОСОБА_1 , Державною міграційною службою України прийнято, та членів його родини (Російська Федерація, м. Москва) здійснюється будь-які збройні конфлікти, родичі позивача зазнавали (зазнають) будь-яких переслідувань або дискримінації, у вигляді нелюдського поводження чи свавільних арештів з боку діючої влади є передчасними.

Водночас безпідставними є доводи касатора, що органи виконавчої влади повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до країни походження заявників, оскільки Державна міграційна служба України не позбавлена права звернутись з відповідними запитами до Служби Безпеки України та Міністерства закордонних справ України».

На виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2017 по справі №815/5249/16 ДМС України прийняла рішення №37-19 від 13.05.2019 (т.1 а.с.242), яким зобов`язала Головне управління ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищевказаного рішення ДМС.

Головним управлінням ДМС в Одеській області прийнято наказ №98 від 24.05.2019 «Про повторний розгляд заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (т.1 а.с.243).

Відповідно до протоколів співбесіди від 18.06.2019 (т.1 а.с.260-269) та від 25.06.2019 (т.1 а.с.277-285), від 08.07.2019 (т.1 а.с.289-293) заявник повідомив, що залишив країну постійного проживання через те, що на нього відкрили кримінальну справу за ст.318 ч.1 КК РФ оскільки він намагався завезти на територію України ОСОБА_2 . На даний момент він не може повернутися до РФ тому, що боїться переслідувань, оскільки він не згоден з режимом, який на даний момент в РФ.

Головним управлінням ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.02.2021 по справі №2015OD0294 (т.1 а.с.94-100), відповідно до якого зазначено, що ОСОБА_1 , громадянин РФ, уродженець Узбецької РСР, за національністю татарин, за віросповіданням мусульманин-суніт, рідна мова татарська. Шукач захисту не був членом жодних політичних, молодіжних, військових, громадських, релігійних чи інших організацій ані на території РФ, ані поза її межами, у той же час, з моменту анексії Криму в 2014 році вважає себе активістом «Меджлісу кримськотатарського народу». На території Німеччини, де перебував протягом 5 місяців, звертався за наданням статусу біженця. Після отримання відмови в міжнародному захисті вибув на територію України та звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною звернення повідомив заведену на території РФ кримінальну справу за ч.1 ст.318 КК РФ (здійснення непокори представникам влади) та побоювання щодо подальшого повернення до РФ у зв`язку з можливістю зазнати подальшого неминучого надмірного покарання, пов`язаного з позбавленням волі.

30 червня 2016 року ДМС України прийняла рішення №331-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке заявник оскаржив у судових інстанціях та яке було скасовано рішенням суду (справа №815/5249/16).

Заявник не повідомляє і ДМС України не встановлено, що у разі повернення до країни громадянської належності йому загрожуватиме небезпека, пов`язана з переслідуванням за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи.

На даний час відсутні підстави вважати, що у разі повернення до РФ заявник не має обгрунтованих побоювань стати жертвою політичного переслідування.

На даний час також відсутні підстави вважати, що заявник у разі повернення до країни громадянської належності зазнає серйозної шкоди:

-на території РФ відсутні відкриті збройні конфлікти;

-правопорушення, яке вчинив заявник не передбачає покарання у вигляді смертної кари;

-заявник не розшукується країною громадянської належності через мережу Інтерпол з метою арешту;

-заявник не повідомляє про застосування до нього фізичного або психологічного насильства, яке б задало серйозної шкоди.

З урахуванням наведеного, Головним управління ДМС в Одеській області зроблено висновок рекомендувати ДМС України відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 .

05 березня 2021 року ДМС України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №63-21 (т.1 а.с.91), відповідно до якого, на підставі повторного всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС в Одеській області, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону відсутні, отже, Державна міграційна служба Україна прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

30 березня 2021 року Головне управління ДМС в Одеській області направило на адресу ОСОБА_1 повідомлення №374 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.9) у якому зазначається про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на підставі рішення ДМС України від 05.03.2021 №63-21, а саме у зв`язку з наступним:

подана історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту;

отримана інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ДМС України №63-21 від 05.03.2021, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою, сьомою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частинами п`ятою, сьомою та тринадцятою статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

При цьому, позивач, обґрунтовуючи своє звернення до міграційної служби та з позовом, стверджує, що в країні походження знаходиться під переслідуванням з політичних мотивів, про що зазначив у протоколах співбесіди.

Суд зазначає, що відповідно до пунктів 196-197 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН, стосовно особи, яка клопоче про отримання статусу біженця, загальний правовий принцип полягає у тому, що обов`язок надати докази лежить на особі, яка подає клопотання. В більшості випадків особа, яка рятується від переслідування, приїжджає у країну у бідуючому стані, часто навіть без документів. Таким чином, хоча обов`язок надавати докази лежить на заявнику, задача встановлення та відпрацювання відповідних фактів вирішується разом з перевіряючою особою. В деяких випадках саме перевіряюча особа має використовувати засоби, якими вона володіє, щоб зібрати усі необхідні докази, які підтверджують клопотання. Однак навіть цей незалежний пошук не завжди може бути успішним і можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами. В таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним, то перевіряючий повинен тлумачити сумніви на користь заявника. Таким чином, вимога надати докази не повинна сприйматися занадто буквально через складність зробити це в тій ситуації, в якій знаходиться особа, яка клопоче про надання статусу біженця.

Відповідно до пунктів 6, 10 Пояснювальної записки про тягар та стандарт доказування в заявах про надання статусу біженця УВКБ ООН, згідно загальним юридичним принципам доказового права, тягар доказування лежить на людині, яка подає заяву. Таким чином, в заявах про надання статусу біженця заявник повинен брати на себе тягар встановлення правдивості своїх тверджень і точності фактів, на яких ґрунтується клопотання. Заявник звільняється від тягаря доказування шляхом надання правдивих даних, які стосуються заяви та які сприяли б прийняттю належного рішення, заснованого на фактах. Зважаючи на конкретну ситуацію біженця, співробітник, який приймає рішення, також несе відповідальність за встановлення та оцінку фактів у справі. У більшості випадків це можливо, якщо співробітник, котрий приймає рішення, обізнаний про об`єктивну ситуацію в країні походження заявника, а також володіє відповідними загальними знаннями, що допоможе йому отримати від заявника інформацію, що стосується справи, і належним чином встановити справжність заявлених фактів, які можуть бути підтверджені.

Наявність підтверджуючих доказів на підтримку тверджень заявника підкріплює правдивість зроблених заяв. З іншого боку, враховуючи особливу ситуацію осіб, які шукають притулку, вони не зобов`язані надавати всі необхідні докази. Зокрема, слід звернути належну увагу на той факт, що шукачам притулку часто доводиться залишати свою країну без документів, що засвідчують особу. Неможливість надати документальне підтвердження на підтримку усних тверджень не повинна, таким чином, перешкоджати прийняттю заяви до розгляду в разі, якщо ці твердження відповідають широко відомим фактам і якщо загальний рівень достовірності заяви досить високий.

Відповідно до пункту 20 Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки і стандарти доказів в заявах біженців»: «Відносно доказів, заяви біженців відрізняються від кримінальних справ та цивільних позовів. Дуже важко довести суб`єктивні елементи, і рішення щодо правдоподібності як правило не ґрунтується на «голих» фактах. Суддя часто буде вимушений покладатися на усні твердження заявника і зробити оцінку у світлі об`єктивної ситуації в країні походження».

Позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні, а саме щодо його безпосередньої участі та підтримці кримськотатарського національного руху у т.ч. намаганні 05.03.2014 завезти на територію України ОСОБА_2 , які, в свою чергу, відповідач не визнав неправдоподібними або такими, що суперечать конкретній та загальній інформації за справою позивача та, відповідно, не спростував.

Крім того у Рішенні ЄСПЛ у справі «Мацюхіна та Мацюхін проти Швеції (Matsiukhina and Matsiukhin v. Sweden)», 31260/04, 21 червня 2005 року суд визнає, що, у зв`язку з особливою ситуацією, в якій шукачі притулку часто знаходяться, буває необхідним розтлумачити сумніви на їх користь, коли справа стосується оцінки достовірності їх тверджень і документів, наданих на їх підтримку.

Отже, висновки відповідача щодо абсолютного характеру покладення обов`язку доказування на заявника, а так само і ненадання доказів на підтвердження того, що позивач є активним учасником у підтримці кримськотатарського національного руху, вказують на достатність обгрунтування заяви позивача в цій частині.

Перевіряючи законність рішення Державної міграційної служби України від 05.03.2021 року №63-21 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає, що відповідач повинен був з`ясувати, чи має позивач суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов`язково надається з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з документів і повідомлень міжнародних неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну.

Судом встановлено, що твердження позивача підтверджуються публікаціями у засобах масової інформації, які містяться, зокрема, на веб-ресурсах Amnesty International, Human Rights Watch, RefWorld та Правозахисного центру «Меморіал» (https://www.refworld.org.ru/docid/585262264.html,http://www.refworld.org.ru/docid/5901b0cc4.html,http://www.refworld.org.ru/docid/5882122b7.html,http://www.refworld.org.ru/docid/5adef3ae4.html).

Наведене у сукупності дає підстави стверджувати, що ОСОБА_1 має обґрунтовані побоювання стати жертвою політичних переслідувань.

Суд наголошує на тому, що для повноти встановлення обставин стосовно можливості переслідування в країні походження особи, яка шукає статусу біженця, ДМС України не було проаналізовано джерела інформації, надані позивачем, а отже зроблено необґрунтований висновок про відсутність загрози небезпеки для останнього у країні походження.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно також враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

В свою чергу, позивач через участь у зазначеній підтримці кримськотатарського національного руху, що не спростовано відповідачем, може претендувати на отримання статусу біженця, оскільки зазначена діяльність позивача є підставою побоювання стати жертвою переслідувань, пов`язане з однією з ознак, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме політичних поглядів.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що репутація країни походження позивача, з огляду на встановлені обставини участі позивача у підтримці кримськотатарського національного руху, надає позивачу достатні підстави обґрунтовано побоюватися стати жертвою переслідувань.

Отже, позивач, при зверненні до ДМС України із заявою-анкетою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, та під час співбесід обґрунтував наявні в нього побоювання стати жертвою політичних переслідувань влади Російської Федерації та надав достатньо доказів його політичної діяльності та побоювання переслідування у цій країні саме з політичних мотивів.

Крім того, відповідно до настанов, викладених у Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, Директиві № 8043/04 та Керівництві УВКБ ООН, побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження внаслідок його політичної діяльності та через політичні переконання є логічними, послідовними та не суперечать загальновідомим фактам, а його твердження є зрозумілими, не протирічать конкретній та/або загальній інформації по справі і викликають довіру.

Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у справі, суд дійшов висновку, що внаслідок неповного з`ясування всіх обставин, які можуть бути підставою для побоювань позивача щодо загрози його життю і здоров`ю, відповідачем прийняте безпідставне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає, що таке рішення не ґрунтується на всебічному вивченні та оцінці всіх документів, матеріалів та з`ясуванню всіх обставин, з огляду на що оскаржене рішення Державної міграційної служби України від 05.03.2021 року №63-21 слід скасувати як протиправне.

Суд зазначає, що відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, приймаючи повторне рішення про відмову у визнані позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач реалізував надані йому дискреційні повноваження. Тому, вирішення спору в цій справі судом має бути остаточним та відповідати завданням адміністративного судочинства, регламентованим ст.2 КАС України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» (Doran v. Ireland) зазначено, що відповідно до яких поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При цьому суд зауважує, що позивач просить суд зобов`язати ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто його задовольняє надання йому будь-якого статусу за Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», який би дозволяв йому залишитись в Україні. Отже, викладення позовних вимог в цій частині в такій редакції суд ухвалює рішення шляхом задоволення позовних вимог у частині зобов`язання ДМС України прийняти рішення про визнання позивача біженцем, оскільки саме такий спосіб захисту порушеного права позивача за виниклих правовідносин буде належним та ефективним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справа № 826/19954/16.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.139 КАС України судові витрати у справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 9, 139, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05.03.2021 №63-21.

Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Державна міграційна служба України (вул.Володимирська, 9, м.Київ, 01001, ).

Повний текст рішення складено та підписано 26.10.2021.

Суддя О.А. Вовченко