Справа № 420/13108/21
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2021-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (; адреса: вул. Люстдорфська дорога, 9, м. Одеса, 65017) про визнання протиправними дій, скасування попередження та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

26 липня 2021 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, у якому позивачка просить суд:

визнати протиправними дії Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення, на підставі попередження, врученого 20 липня 2021 року;

скасувати попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення, вручене 20 липня 2021 року;

зобов`язати Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції утриматися від звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа №420/13108/21 о 17:17:20 год. розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 28.07.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 18.08.2021 року.

13.08.2021 року за вх.№ЕП/21855/21 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Відзив направлявся на електронну адресу позивачки, вказану у позовній заяві, 13.08.2021 року.

Підготовче засідання, призначене на 18.08.2021 року, відкладене на 02.09.2021 року.

Ухвалою суду від 02.09.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.09.2021 року, яке було відкладено на 05.10.2021 року.

Судове засідання призначене на 06 жовтня 2021 р. було перенесено у зв`язку з перебуванням судді у відпустці та призначено на 19 жовтня 2021 р.

У судове засідання 19.10.2021 року сторони не прибули, про дату, час та місце судового засідання сповіщені належним чином та завчасно. 19.10.2021 року за вх.№ЕП/28054/21 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Згідно ч.1 ст.205 КАСУ неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч.9 ст.205 КАСУ якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження, а за результатом розгляду дійшов наступного.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що спірним попередженням її повідомлено про наступне вивільнення на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». Позивачка із таким попередженням не погоджується та вважає, що його здійснено протиправно, оскільки:

по-перше, з аналогічних підстав позивачка вже була звільнена із займаної посади, однак судовим рішенням її було поновлено на посаді;

по-друге, у попередженні про наступне вивільнення не вказано конкретної підстави для звільнення, а лише міститься посилання на норму закону, згідно якої звільнення буде здійснено;

по-третє, станом на дату попередження вже було затверджено штатний розпис новоутвореного органу, в тому числі відділу бухгалтерського забезпечення, штат якого збільшився на 8 одиниць.

Позиція Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції викладена у відзиві на позовну заяву від 13.08.2021р. (вх.№ЕП/21855/21). Вказано, що у штаті новоутвореного органу відсутня посада управління - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення, з огляду на що попередження і оголошено. Крім цього, позивачці запропоновано інші посади державної служби.

Розглянувши матеріали справи у їх сукупності, проаналізувавши надані учасниками справи заяви по суті справи та письмові докази на їх підтвердження, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 27.01.2020р. обіймала посаду заступника начальника управління - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

06.01.2021 р. головою комісії з реорганізації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції сформовано та вручено позивачу попередження № 4.1/153/Квш про наступне звільнення з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та припинення державної служби через 30 календарних днів відповідно до п.1 (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу) ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" .

Відповідно до наказу голови комісії з реорганізації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції № 25 о/с від 03.02.2021 р. відповідно до п.1 (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу) ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" ОСОБА_1 , заступника начальника управління - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, 08.02.2021 р. звільнено, з припиненням державної служби. Підставою для прийняття зазначеного наказу зазначено попередження про скорочення від 06.01.2021 р. № 4.1/153/Квш.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.06.2021 року визнано протиправним та скасовано наказ Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції № 25 о/с від 03.02.2021 р. "Про особовий склад" в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника- начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді заступника начальника- начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 09.02.2021р.

14 липня 2021 року Відповідачем видано наказ про поновлення позивачки на займаній раніше посаді в Південному міжрегіональному управлінні з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

Разом із цим, 20 липня 2021 року за № Вн-198 головою комісії з реорганізації було повторно сформовано попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 відповідно до пункту 1 (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу) частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», яке вручено позивачці 20.07.2021 року.

Не погоджуючись із правомірністю такого попередження, позивачка звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, є Закон України "Про державну службу" (далі - Закон).

Згідно ст.1 Закону державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів;

7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно ч.1 ст. 8 Закону державний службовець зобов`язаний:

1) дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки;

3) поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина;

4) з повагою ставитися до державних символів України;

5) обов`язково використовувати державну мову під час виконання своїх посадових обов`язків, не допускати дискримінацію державної мови і протидіяти можливим спробам її дискримінації;

6) забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів;

7) сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки та умови контракту про проходження державної служби (у разі укладення);

8) виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України;

9) додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції;

10) запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби;

11) постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності;

12) зберігати державну таємницю та персональні дані осіб, що стали йому відомі у зв`язку з виконанням посадових обов`язків, а також іншу інформацію, яка відповідно до закону не підлягає розголошенню;

13) надавати публічну інформацію в межах, визначених законом.

Державні службовці виконують також інші обов`язки, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах, та контракті про проходження державної служби (у разі укладення).

Згідно ч.1, 3-5 ст.87 Закону підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Дослідивши норми чинного законодавства в частині, що регулює попередження про наступне вивільнення, суд констатує, що підставою для такого попередження є фактична обставина наявність наміру звільнити особу з займаної посади на підставі п.1, ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням штату.

Таким чином, наведені позивачкою доводи стосовно протиправності попередження можуть стосуватись правомірності звільнення, однак ніяк не попередження про наступне вивільнення, яке за своєю юридичною природою правових наслідків для особи не має, а лише вказує на майбутні рішення суб`єкта владних повноважень за наслідками проходження певної процедури, у тому числі, з урахуванням згоди особи на зайняття іншої посади.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Разом із тим, на момент подання позовної заяви права позивачки щодо проходження державної служби не порушені.

В рішенні у справі П`єрсак проти Бельгії ЄСПЛ зазначив, що він виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому б він перебував, якби не була порушена стаття 6 Конвенції, таким чином підкреслюючи верховенство обов`язку відновлення status quo ante.

Суд звертає увагу, що скасування попередження, навіть за умови його протиправності в частині порушення процедури його оголошення, не слугуватиме відновленню статусу позивачки, який вона мала до спірних правовідносин, адже фактичної зміни обсягу прав та обов`язків щодо особи не застосовано.

За приписами статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: "Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п.45, від 10 липня 2003року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Розглядаючи питання щодо правомірності дій суб`єкта владних повноважень суд має з`ясувати, чи взагалі впливають такі дії на права, обов`язки та інтереси особи. У даних правовідносинах суд не вбачає підстав вважати, що право позивачки порушені, а тому і відновлювати їх є об`єктивно неможливим.

Про вказане свідчить і спосіб захисту, застосований позивачкою, а саме зобов`язання Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції утриматися від звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», який за своєю суттю направлений на майбутнє можливе порушення прав позивачки, що не відповідає завданню адміністративного судочинства згідно ст.2 КАС України.

Перевіривши спірні дії відповідача в частині підстав для попередження про звільнення суд зазначає, що в його основу покладено намір звільнити позивачку на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону, а тому попередження про звільнення - це обов`язок відповідача, а тому у цій частині порушення норм чинного законодавства не допущено.

Суд не вбачає підстав для задоволення підстав з огляду на наведене вище.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, а аргументи позивача відхиляє з вищенаведених мотивів.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, судові витрати за рахунок суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, не стягуються.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (; адреса: вул. Люстдорфська дорога, 9, м. Одеса, 65017) про визнання протиправними дій, скасування попередження та зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України, безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян