Справа № 420/5615/21
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2021-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5615/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві про визнання протиправною бездіяльності, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, в якому позивач просить:

визнати противоправною бездіяльність представників Державного бюро розслідувань щодо недотримання гарантій соціального захисту позивача, як учасника бойових дій, в частині невжиття заходів щодо надання ОСОБА_1 іншої рівнозначної посади державної служби, в тому числі невжиття заходів щодо переведення позивача в системі Державного бюро розслідувань на іншу нижчу або рівнозначну вакантну посаду;

визнати протиправним та скасувати наказ №76-ос від 09.03.2021 р., виданий Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Миколаєві, про звільнення державного службовця ОСОБА_1 з посади заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, та припинення його державної служби на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу";

зобов`язати представників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, а також представників Державного бюро розслідувань вжити невідкладних заходів щодо дотримання гарантій соціального захисту позивача, як учасника бойових дій, з 10.03.2021 року поновити позивача на посаді, що є рівнозначною посаді заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, або на іншій посаді з аналогічними функціональними обов`язками, а у разі неможливості поновлення запропонувати нижчу посаду, але не нижче старшого слідчого або слідчого в органах Державного бюро розслідувань;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.03.2021 року до дня ухвалення рішення суду про поновлення на посаді, без урахування обов`язкових платежів.

Позовні вимоги обгрунтовані наступним.

Звільнення є незаконним, таким що не узгоджується із чинним законодавством, за відсутності пропозиції про рівнозначну посаду в іншій структурі. Крім цього, позивач зазначає, що виробнича потреба у штатній одиниці у вигляді слідчого, що здійснює досудове розслідування військових злочинів не зникла, а фактично зміна організації праці, носить формальний характер, при цьому, підставою для звільнення позивача стала відсутність дослівного найменування його посади.

Єдина відмінність в посаді державної служби від осіб рядового і начальницького складу - це проходження військово-лікарської комісії та тестів на фізичну підготовку, що не є і не може бути суттєвою відмінністю в посадах слідчих з однаковими правами і обов`язкам.

Жодних змін до кваліфікаційних вимог та критеріїв професійної придатності слідчих, їй функціональних та посадових обов`язків, соціальних гарантій тощо не внесено. Державне бюро розслідувань як державний правоохоронний орган є правонаступником прав та обов`язків Державного бюро розслідувань як центрального органу виконавчої влади. Працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України "Про Державне бюро розслідувань" з урахуванням внесених Законом №350-ІХ від 03.12.2019 змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань

Жодним нормативно правовим актом не закріплено, що посади різних категорій не є рівнозначними.

Крім того, відповідно до норм Закону України №1285-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» (далі - Закон №1285-ІХ) змінено порядок припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. Зокрема, ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» викладається у новій редакції: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду».

Зазначені зміни набули чинності 06 березня 2021 р. Відповідно, на дату звільнення позивача діяла нова редакція Закону України «Про державну службу», яка усунула колізію між загальними і спеціальними нормами щодо питань звільнення державних службовців, закріпивши обов`язок суб`єкта призначення запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Також, позивач є учасником бойових дій у розумінні Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ (далі - Закон № 3551- XII ), що підтверджується посвідченням НОМЕР_1 . Відповідно до вимог п. 13 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ Учасникам бойових дій надається переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємства, установи, організації. Тобто, учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них гарантовано переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємства, установи, організації.

Зазначена вимога статті щодо гарантії права учасника бойових дій на працю не дотримана під час звільнення позивача з державної служби.

Процесуальні дії

Ухвалою від 12.04.2021 року позовну заяву залишено без руху.

20.04.2021 року від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків та уточнена позовна заява.

Ухвалою суду від 22.04.2021 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 20.05.2021 р.

13.05.2021 р. за вхід.№ЕП/13061/21 надійшов відзив на позов ДБР, який вмотивовано наступним.

Правова позиція позивача ґрунтується виключно на власному баченні певних процесів кадрового характеру, зокрема, порядку звільнення державних службовців, що абсолютно не підкріплено положеннями чинного законодавства та свідчить про необґрунтованість і безпідставність позовних вимог.

Позивач здійснюючи аналіз підстав звільнення з займаної посади приходить до хибного висновку про рівнозначність посад державної служби та осіб рядового та начальницького складу, мотивуючи тим, що у слідчих не змінилися посадові обов`язки, кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності слідчих.

Питання чи відрізняється посада державної служби слідчого від посади начальницького складу слідчого за своїми функціональними обов`язками і завданнями, в рамках даного спору взагалі не стоїть, оскільки скорочення посади державної служби зумовлено не зміною завдань та функцій слідчих підрозділів територіальних управлінь, а у зв`язку із фактичною заміною посади державної служби (яка скорочена, оскільки не притаманна правоохоронним органам) іншою категорією посад рядового i начальницького складу із присвоєнням відповідного звання, прийняття рішення про що лежить виключно в площині дискреційних повноважень суб`єкта призначення.

Оскільки скорочення посади позивача відбувалося внаслідок введення іншої категорії посад, при тому, що переведення працівників однієї категорії посад на іншу чинним законодавством не передбачено, як Законом України «Про Державне бюро розслідувань» так і Законом України «Про державну службу» (тобто із посади державної служби без проведення конкурсу на посаду рядового та начальницького складу, так і навпаки) особи, що займали такі посади, підлягали виключно звільненню.

Доречно у даному випадку взяти до уваги правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 27.03.2019 по справі № 756/5243/17 по аналогічній категорії справ, де суд зазначив, що роботодавець вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, а обговорення питання доцільності таких рішень лежить поза межами компетенції суду.

Також слід звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України (Перший сенат) від 28.01.2016 № 955-VIII зі змінами від 12.07.2019 № 5-р(І)/2019, де Конституційний Суд зазначив, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності.

Дана позиція підтверджує необгрунтованість доводів позивача про те, що на дату звільнення позивача, а саме 09.03.2021, діяла редакція Закону України «Про державну службу» від 06.03.2021, яка набрала чинності відповідно до Закону України від 23.02.2021 № 1285-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби».

Ухвалою суду від 14.05.2021 р. розгляд справи призначено в режимі відеоконференції.

14.05.2021 р. за вхід. № 18дск надійшов відзив на позов Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, який обґрунтовано, зокрема, таким.

Фактичне скорочення посади заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого Управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві підтверджується наказами ДБР від 20.10.2020 №201-дск та від 25.01.2015 № 45-дск, які є діючими і в судовому порядку не скасовані.

Скорочення чисельності або штату державних службовців є самостійною підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, відповідно до статей 83, 87 Закону України «Про державну службу».

Очевидно, що посади державної служби та посади рядового та начальницького складу є посадами різних категорій посад з власним правовим статусом, який врегульований для державних службовців Законами України «Про державну службу» та «Про Державне бюро розслідувань», а для осіб рядового та начальницького складу власне контрактом, який укладається з особою при вступі на службу. Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, Законом України «Про Державне бюро розслідувань» та КЗпП України.

Окрім цього, такі посади мають різні кваліфікаційні вимоги, до таких посад застосовуються різні умови проходження конкурсу (зокрема, конкурс для посад рядового та начальницького складу передбачає проходження військово-лікарської комісії, тестів на фізичну підготовку) тощо.

Беручи до уваги положення Закону України «Про Державне бюро розслідувань» очевидним видається той факт, що переведення працівників ДБР між посадами різних категорій неможливий. Такий порядок не передбачено ні законодавцем, не наділений в даному випадку дискреційними повноваженнями і суб`єкт призначення, а отже таке переведення є забороненим.

Актуальною в даному випадку є стаття 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Жодного нормативно-правового акта, який передбачав би переведення державного службовця на посаду рядового або начальницького складу, або особи начальницького складу на державну службу немає.

Крім того, немає і відповідного акта, який би передбачав співвідношення стажу державної служби і служби на посадах рядового та начальницького складу, а також призначення державним службовцям відповідних звань в ДБР.

Звертаємо увагу, що інститут переведення, а також співвідношення рангів державної служби із присвоєнням спеціального звання на посаді рядового або начальницького складу не передбачено і в інших правоохоронних органах України.

Отже, у разі переведення особи з державної служби на посаду рядового або начальницького складу, таке переведення буде суперечити положенням Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

17.05.2021 р. за вхід.№ЕП/13293/21 надійшло клопотання представника позивача про відкладення підготовчого засідання. Підготовче засідання відкладено на 03.06.2021 р.

01.06.2021 р. за вхід.№28239/21 надійшла відповідь на відзив ДБР, в якій зазначено про наступне.

Стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

У цьому контексті доцільно звернутися до відповідних рішень Конституційного Суду України.

Так, Рішення Конституційного Суду України про офіційне тлумачення статей 58, 78, 79, 81 Конституції України та статей 243-21, 243-22,243-25 Цивільного процесуального кодексу України (у справі щодо несумісності депутатського мандата) від 13 травня 1997 року № 1-зп/1997 роз`яснює, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Абзаци четвертий, п`ятий пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Перший сенат) від 12 липня 2019 року № 5-р(І)/2019 роз`яснює, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно- правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

Таким чином, спірні правовідносини, у будь-якому випадку, як тривалі мають бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

03.06.2021 р. за вхід.№28709/21 надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 03.06.2021 р. в задоволенні клопотання відмовлено повністю. В підготовчому засіданні оголошено перерву до 15.06.2021 р.

11.06.2021 р. за вхід.№30554/21 від ТУ ДБР у м. Миколаєві надійшли заперечення, в яких наголошено на такому.

Зі змісту відповіді на відзив ОСОБА_1 вбачається, що позивач здійснюючи аналіз одного з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - дії нормативно-правового акту в часі, безпідставно намагається пов`язати час виникнення спірних правовідносин, тобто подію з якої почалась процедура вивільнення державних службовців ТУ ДБР у м. Миколаєві, не з дати прийняття наказу Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 №201ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві» та вручення позивачу попередження про наступне звільнення (22.10.2020), а з моменту виникнення індивідуального трудового спору, а саме звернення із заявою до суду, у строки визначені частиною 5 статті 122 КАС України.

Звертаємо увагу, станом на день виникнення спірних правовідносин процедура вивільнення державних службовців регламентована у Розділі IX Закону України «Про державну службу» (статті 83, 87, 87-1 Закону) в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 № 117- IX.

14.06.2021р. за вхід. №30929/21 надійшли заперечення ДБР в яких зазначено, що

В редакція Закону України «Про державну службу», яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, виключено норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої ст. 87 Закону України «Про державну службу» визначається законодавством про працю.

Отже, в рамках даного спору спірні правовідносин врегулюванні виключно Законом України «Про державну службу», з аналізу положень якого вбачається, що при звільнені державного службовця на підставі пункту 1 чи пункту 11 статті 87 Закону України «Про державну службу», у суб`єкта призначення відсутній обов`язок переводити особу, посада якої скорочується на іншу рівнозначну або нижчу посади, крім того не враховується і переважне право залишення на роботі, в тому числі, передбачене Кабінетом Міністрів України у постанові від 15.06.1994 № 414 (для осіб що мають доступ до державної таємниці), оскільки положення статей 40, 42, 492 КЗпП України до спірних правовідносин - не застосовуються.

14.06.2021 р. за вхід.№ЕП/16229/21 від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження по справі у зв`язку із хворобою.

15.06.2021 р. за вхід.№ЕП/16313/21 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання, оскільки вона перебуває на самоізоляції через контакт із особою хворою на COVID-19.

15.06.2021 р. за вхід.№ЕП/16309/21 надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 15.06.2021 р. провадження по справі зупинено. Наступне підготовче засідання призначено на 01.07.2021 р.

Ухвалою суду від 01.07.2021 р. клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено частково.

Ухвалою суду від 01.07.2021 р. продовжено строк для проведення підготовчого провадження на 30 днів. Наступне підготовче засідання призначено на 26.07.2021 року.

26.07.2021 р. підготовче засідання відкладено на 02.08.2021 р. через відсутність в приміщенні суду електропостачання.

02.08.2021 р. за вхід.№ЕП/20624/21 представником позивача надано Науковий висновок щодо питань, поставлених у зверненні представника ОСОБА_1 адвоката Ковальчук Марії Григорівни від 28.07.2021 р. №1008-50.

Ухвалою суду від 02.08.2021 р. зупинено провадження по справі. Підготовче засідання призначено на 28.09.2021 р.

13.08.2021 р. за вхід.№44464/21 від ТУ ДБР у м. Миколаєві надійшли додаткові пояснення.

Статтею 7 КАС України визначені джерела права, які застосовуються судом. Згідно з приписами вказаної статті, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Слід також зазначити, шо юрисдикція Європейського суду з прав людини поширюється на Україну.

На теперішній час питання застосування в українському праві практики Європейського суду з прав людини врегульовано Законом України від 23 лютого 2006 р. "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", частиною 1 статті 17 якого встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вбачається, що суди повинні у своїй діяльності керуватися виключно положеннями чинного законодавства: як приписами законів, так і нормами підзаконних нормативно-правових актів.

Очевидним є те, що науковий висновок Національного університету «Одеська юридична академія» від 28.07.2021 №1008-50 не є доказом у даній справі, а має виключно допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду.

Суд може посилатися в рішенні на науковий висновок як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має дійти самостійних висновків щодо відповідних питань у порушеному спорі.

Крім того, Верховний Суд у складі колегії Касаційного адміністративного суду ухвалюючи постанову від 28.07.2021 по справі № 640/11024/20, висловив правову позицію, щодо застосування вимог частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», при звільнені державного службовця із підстав передбачених пунктами 1 та 11 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Верховний Суд дійшов висновку про те, що вжите у частині третій статті 87 Закону України «Про державну службу» слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок із працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Ухвалою суду від 28.09.2021 р., занесеною до протоколу судового засідання, провадження по справі поновлено.

Ухвалою суду від 28.09.2021 р. закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті на 25.10.2021 р. на 10 год. 00 хв.

18.10.2021 р. за вхід.№ЕП/27314/21 надійшли додаткові пояснення ДБР, в яких наголошено на висновках, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.04.2021 у справі № 9901/36/20 рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12.06.2020 про відмову у задоволені позову Р. Труби до Президента України, третя особа ДБР, про визнання протиправним та нечинним Указу Президента України.

18.10.2021 р. на підставі Рішенням зборів судді Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року № 19 прийнято Наказ від 18 жовтня 2021 року Одеса № 20-ОС/Д/С «Про особливості роботи Одеського окружного адміністративного суду на період запровадження в Одеській області «червоного» рівня епідемічної небезпеки поширення COVID-19».

Інформація про режим роботи суду в умовах карантинних обмежень розміщена на сайті Судової влади України за посиланням https://adm.od.court.gov.ua/sud1570/pres-centr/news/939685/.

25.10.2021 р. з 10 год. 00 хв. до 11 год. 20 хв. секретар судового засідання Загрійчук О.В. та судовим розпорядником Сербіним А.В. вчинялися дії щодо проведення судового засідання по суті в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів в системі «EasyCon», однак з технічних причин не вдалося забезпечити участь сторін у режимі відео конференції.

25.10.2021 р. представником позивача та позивачем за вхід.№ЕП/29077/21 та №59080/21 відповідно подані заяви про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розгляд справи продовжено в порядку письмового провадження.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Наказом в.о. директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, Басалаєвою В. від 19 листопада 2018 р. №23-ос призначено ОСОБА_1 на посаду заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, за результатом конкурсу, з випробувальним строком шість місяців.

20.11.2018 року ОСОБА_1 прийнято присягу державного службовця.

Наказом в.о. директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, Басалаєвою В. від 28 листопада 2018 р. №29-ос переведено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, на посаду заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, з 28 листопада 2018 року за його згодою, з випробувальним строком шість місяців. Переведення відбулося відповідно до Наказу Державного бюро розслідувань від 26 листопада 2018 року №193-ос «Про внесення змін в організаційні структури територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», наказу Державного бюро розслідувань від 26 листопада 2018 року №195-ос-ДСК «Про введення в дію змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві», статті 41 Закону України «Про державну службу». Присягу державного службовця прийнято 20 листопада 2018 року. 29 травня 2019 року присвоєний 6 (шостий) ранг державного службовця як такому, що пройшов випробування.

Наказом Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 № 581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», відповідно до Указу Президента України від 05 лютого 2020 року №41/2020 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань», з метою впорядкування структури та штатної чисельності територіальних управлінь, затверджено, зокрема, структуру територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві штатною чисельністю 116 штатних одиниць.

Наказом Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 №201ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві» затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік №7 ТУ ДБР у м. Миколаєві, які введено в дію з 01.02.2021.

Внаслідок введення в дію вищезазначеного штатного розпису, зі складу структурних підрозділів ТУ ДБР у м. Миколаєві було виведено Слідче управління, до складу якого входили:

Перший слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів сфері службової діяльності та корупції) кількістю 18 штатних посад державної служби,

Другий слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) кількістю 20 штатних посад та сектор криміналістики та експертної роботи кількістю 2 штатні посади (разом по відділу - 22 штатні посади державної служби).

Третій слідчий відділ (відділ з розслідування військових злочинів) кількістю 15 штатних посад державної служби.

По Слідчому управлінню з штатного розпису виведено 55 посад державної служби.

Структурний підрозділ ТУ ДБР у м. Миколаєві, у якому проходив службу позивач до звільнення, ліквідовано, а як наслідок скорочено усі посади державної служби у відповідному підрозділі.

Водночас, вказаним наказом введено:

Перший слідчий відділ (з дислокацією у м. Миколаєві), кількістю 17 штатних посад (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, заступник начальника відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 8 штатних посад, слідчий (капітан ДБР) - 7 штатних посад);

Другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Одесі) кількістю 21 штатна посада (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, заступник начальника відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 9 штатних посад, слідчий (капітан ДБР) - 10 штатних посад);

Третій слідчий відділ (з дислокацією у м. Кропивницькому) кількістю 6 штатних посад (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 2 штатні посади, слідчий (капітан ДБР) - 3 штатні посади);

Разом введено 44 посади, що відносяться до категорії осіб рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві «Про попередження працівників» від 22.10.2020 №156-ос, Сектору кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Миколаєві доручено персонально попередити працівників ТУ ДБР у м. Миколаєві, посади яких з 01.02.2021 скорочуються, про наступне вивільнення.

22.10.2020 складено попередження №01/12/22079 про наступне вивільнення ОСОБА_1 , у зв`язку із скороченням посади державної служби, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», із яким позивач ознайомився 22.10.2020.

25.01.2021 року наказом ДБР №45-дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік», затверджено та введено в дію штатний розпис ТУ ДБР у м. Миколаєві на 2021 рік. Даним штатним розписом передбачено, що посади у слідчих підрозділах вводяться в дію з 01 березня 2021 року, з урахуванням п.4 наказу ДБР від 20 жовтня 2020 року №201 -дек «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві».

Наказом від 28.01.2021 р. №7-ОС «Про попередження працівників» Відділу кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Миколаєві доручено персонально попередити працівників Слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві, посади яких з 01.03.2021 скорочуються, про наступне вивільнення. Заступник начальника Відділу ОСОБА_1 ознайомився з наказом 29.01.2021 р., що підтверджується його підписом.

29.01.2021 року складено попередження № 01/12.1/1673 про наступне вивільнення ОСОБА_1 , у зв`язку із скороченням посади державної служби, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», із яким позивач ознайомився 29.01.2021 року.

Відповідно до пунктів 2,5 частини 3 статті 13, частини 5 статті 14 Закону України «Про державне бюро розслідувань», статті 83, пункту 1 частини першої та частини 4 статті 87, статті 89 Закону України «Про державну службу», на підставі наказів ДБР від 15.10.2020 № 581 та від 25.01.2021 № 45-дск, ТУ ДБР у м. Миколаєві видано наказ від 24.02.2021 №36-ос, відповідно до пункту 1 якого, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого Управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, та припинено його державну службу 01 березня 2021 року, у зв`язку зі скороченням штату державних службовців.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 на день його звільнення, відповідно до пунктів 2,5 частини 3 етапі 13, частини 5 статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», частини 5 статті 87 Закону України «Про державну службу», ТУ ДБР у м. Миколаєві видано наказ від 01.03.2021 №71-ос, в якому пункт 1 наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві «Про звільнення ОСОБА_1 » від 24.02.2021 №36-ос» викладено в наступній редакції: «Звільнити державного службовця 6 (шостого) рангу ОСОБА_1 з посади заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого Управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві та припинити його державну службу у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, на підставі пункту 1 частини 1 стані 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням штату державних службовців».

Після отримання листка непрацездатності серії АДЦ №709275, виданого військово-медичним клінічним центром Південного регіону м. Одеса, ТУ ДБР у м. Миколаєві видало наказ від 09.03.2021 р. №76-ос, яким визначило «Звільнити державного службовця 6 (шостого) рангу ОСОБА_1 з посади заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого Управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві та припинити його державну службу 09 березня 2021 року на підставі пункту 1 частини 1 стані 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням штату державних службовців».

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

У ч. 2 ст. 19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Частиною 2 статті 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 1 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини 5 статті 14 Закону України від 12 листопада 2015 року №794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (в редакції Закону України № 720-IX від 17.06.2020, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Водночас, принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначаються Законом України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (тут і далі в редакції Закону України №805-IX від 16.07.2020, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №889-VIII державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів;

7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до частин 1-3 статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Так, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в листі Міністерство праці та соціальної політики України від 07.04.2011 №114/06/187-11, скорочення чисельності та скорочення штату - поняття не тотожні. Чисельність працівників - це списковий склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2019 року №378-IX «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», яким внесені зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції. Так, нормами зазначеного Закону змінено порядок скорочення державних службовців.

Зокрема, відповідно до частини 6 статті 49-2 КЗпП України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Отже, після внесення Законом України від 14 січня 2020 року №440-IX змін у Закон України «Про державну службу» норми частини 3 статті 49-2 КЗпП України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.

Національне агентство України з питань державної служби відповідно до пункту 3 частини третьої статті 13 Закону України «Про державну службу» надало «Роз`яснення щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону України «Про державну службу») від 20.02.2020 №86 р/з» згідно з якими при звільненні державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, відповідно до пункту 1 чи пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону, положення статті 49-2 Кодексу законів про працю України не застосовуються.

Суд зазначає, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Однак, суд повторно наголошує, що положеннями частини 3 статті 5 Закону №889-VIII визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону №889-VIII на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то суд доходить висновку, що в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню, а тому доводи позивача про невиконання відповідачем обов`язку щодо працевлаштування позивача, суд вважає помилковими.

Вирішуючи вказаний трудовий спір, який пов`язаний зі звільненням за пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII, суд зобов`язаний з`ясувати, чи дійсно у відповідача мало місце скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби.

На момент прийняття позивача на службу до Державного бюро розслідувань Закон України від 12 листопада 2015 року №794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (далі - Закон №794-VIII) діяв в редакції Закону України №2475-VIII від 03.07.2018.

12 листопада 2015 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про Державне бюро розслідувань», який визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції, чинній до 27.12.2019 року) Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Постановою Кабінету Міністрів України №127 від 29 лютого 2016 року утворено Державне бюро розслідувань.

Наказом Державного бюро розслідувань від 21 грудня 2017 року №1 затверджено структуру Державного бюро розслідувань.

До структури включено Перше управління організації досудових розслідувань (управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції), Друге управління організації досудових розслідувань (управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя), Третє управління організації досудових розслідувань (управління з розслідування військових злочинів).

Також, у структурі Центрального апарату Державного бюро розслідувань передбачено такі первинні структурні підрозділи, як слідчі відділи. Слідчі відділи включені до складу вищезазначених Управлінь.

Водночас, 03 грудня 2019 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», який набрав чинності 27 грудня 2019 року та яким внесено зміни до Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Так, згідно зі статтею 1 Закон України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції, чинній з 27.12.2019 року) Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Тобто, відбулась зміна правового статусу Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.

Статтею 91 Закону України «Про державну службу» визначено особливості проходження державної служби в окремих державних органах.

Особливості вступу, проходження та припинення державної служби у Апараті Верховної Ради України, державних органах, зазначених у частинах першій, восьмій - десятій цієї статті, інших органах системи правосуддя, дипломатичної служби, правоохоронних, митних та податкових органах регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, визначених спеціальним законодавством у відповідній сфері (ч.11 ст.91 Закону України «Про державну службу»).

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (тут і далі - у чинній редакції), систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи. Організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань (ч.1). Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону (ч.2). На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки (ч.3).

З викладених норм вбачається, що працівники Державного бюро розслідувань є особами рядового і начальницького складу, державними службовцями та особами, які уклали трудовий договір (контракт).

При цьому, враховуючи правовий статус Державного бюро розслідувань, державні службовці, які працюють у вказаному правоохоронному органі, на відміну від державних службовців органів виконавчої влади мають певні особливості вступу, проходження та припинення державної служби, які визначені спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про Державне бюро розслідувань».

Указом Президента України від 05 лютого 2020 року №41/2020 затверджено організаційну структуру Державного бюро розслідувань.

Так, організаційна структура Державного бюро розслідувань включає в себе:

1. Центральний апарат:

Головне слідче управління

Головне оперативне управління

Головне оперативно-технічне управління

Управління внутрішнього контролю

Управління забезпечення особистої безпеки

Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках

Управління правового забезпечення

Управління міжнародного співробітництва

Управління кадрової роботи та державної служби

Управління режимно-секретної роботи та захисту інформації

Управління фінансової діяльності та бухгалтерського обліку

Управління забезпечення діяльності

Управління інформаційних технологій

Відділ по роботі з громадськістю та засобами масової інформації

Відділ організаційно-аналітичного забезпечення

Патронатна служба.

2. Територіальні управління:

Територіальне управління, розташоване у місті Львові, що поширює свою діяльність на Волинську, Закарпатську, Івано-Франківську, Львівську, Тернопільську області

Територіальне управління, розташоване у місті Хмельницькому, що поширює свою діяльність на Вінницьку, Житомирську, Рівненську, Хмельницьку, Чернівецьку області

Територіальне управління, розташоване у місті Миколаєві, що поширює свою діяльність на Кіровоградську, Миколаївську, Одеську області

Територіальне управління, розташоване у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Автономну Республіку Крим, Запорізьку, Херсонську області, місто Севастополь

Територіальне управління, розташоване у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську, Полтавську, Сумську, Харківську області

Територіальне управління, розташоване у місті Краматорську, що поширює свою діяльність на Донецьку і Луганську області

Територіальне управління, розташоване у місті Києві, що поширює свою діяльність на місто Київ, Київську, Черкаську та Чернігівську області.

3. Інститут підготовки кадрів Державного бюро розслідувань та Науково-дослідний інститут судових експертиз Державного бюро розслідувань.

В даному випадку, указом Президента України від 05 лютого 2020 року № 41/2020 затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань.

Судом встановлено, що Наказом Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», відповідно до Указу Президента України від 05 лютого 2020 року №41/2020 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань», з метою впорядкування структури та штатної чисельності територіальних управлінь, затверджено, зокрема, структуру територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві штатною чисельністю 116 штатних одиниць.

Наказом Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 №201ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві» затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік №7 ТУ ДБР у м. Миколаєві, які введено в дію з 01.02.2021.

Внаслідок введення в дію вищезазначеного штатного розпису, зі складу структурних підрозділів ТУ ДБР у м. Миколаєві було виведено Слідче управління, до складу якого входили:

Перший слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів сфері службової діяльності та корупції) кількістю 18 штатних посад державної служби,

Другий слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) кількістю 20 штатних посад та сектор криміналістики та експертної роботи кількістю 2 штатні посади (разом по відділу - 22 штатні посади державної служби).

Третій слідчий відділ (відділ з розслідування військових злочинів) кількістю 15 штатних посад державної служби.

По Слідчому управлінню з штатного розпису виведено 55 посад державної служби.

Структурний підрозділ ТУ ДБР у м. Миколаєві, у якому проходив службу позивач до звільнення, ліквідовано, а як наслідок скорочено усі посади державної служби у відповідному підрозділі.

Водночас, вказаним наказом введено:

Перший слідчий відділ (з дислокацією у м. Миколаєві), кількістю 17 штатних посад (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, заступник начальника відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 8 штатних посад, слідчий (капітан ДБР) - 7 штатних посад);

Другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Одесі) кількістю 21 штатна посада (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, заступник начальника відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 9 штатних посад, слідчий (капітан ДБР) - 10 штатних посад);

Третій слідчий відділ (з дислокацією у м. Кропивницькому) кількістю 6 штатних посад (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 2 штатні посади, слідчий (капітан ДБР) - 3 штатні посади);

Разом введено 44 посади, що відносяться до категорії осіб рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань.

З вищевикладеного, суд доходить висновку, що посада державної служби, яку займав позивач виведена з штатного розпису, а отже таку посаду скорочено.

Скорочення чисельності або штату державних службовців є самостійною підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, відповідно до статей 83, 87 Закону України «Про державну службу».

З вищевикладеного, суд доходить висновку про те, що у зв`язку зі зміною правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) була скорочена посада державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок зміни штатного розпису.

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27.03.2019 по справі №756/5243/17 по аналогічній категорії справ, де суд зазначив, що роботодавець вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, а обговорення питання доцільності таких рішень лежить поза межами компетенції суду, підлягає застосуванню в даній справі.

Також суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до пунктів 2,5 частини 3 статті 13, частини 5 статті 14 Закону України «Про державне бюро розслідувань», статті 83, пункту 1 частини першої та частини 4 статті 87, статті 89 Закону України «Про державну службу», на підставі наказів ДБР від 15.10.2020 № 581 та від 25.01.2021 № 45-дск, ТУ ДБР у м. Миколаєві видано наказ від 24.02.2021 №36-ос, відповідно до пункту 1 якого, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого Управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, та припинено його державну службу 01 березня 2021 року, у зв`язку зі скороченням штату державних службовців.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 на день його звільнення, відповідно до пунктів 2,5 частини 3 статті 13, частини 5 статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», частини 5 статті 87 Закону України «Про державну службу», ТУ ДБР у м. Миколаєві видано наказ від 01.03.2021 №71-ос, в якому пункт 1 наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві «Про звільнення ОСОБА_1 » від 24.02.2021 №36-ос» викладено в наступній редакції: «Звільнити державного службовця 6 (шостого) рангу ОСОБА_1 з посади заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого Управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві та припинити його державну службу у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, на підставі пункту 1 частини 1 стані 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням штату державних службовців».

Після отримання листка непрацездатності серії АДЦ №709275, виданого військово-медичним клінічним центром Південного регіону м. Одеса, ТУ ДБР у м. Миколаєві видало наказ від 09.03.2021 р. №76-ос, яким визначило «Звільнити державного службовця 6 (шостого) рангу ОСОБА_1 з посади заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого Управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві та припинити його державну службу 09 березня 2021 року на підставі пункту 1 частини 1 стані 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням штату державних службовців».

Як свідчать встановлені судом фактичні обставини справи, ОСОБА_1 звільнено наказом від 24.02.2021 року, в який в подальшому наказом від 01.03.2021 р. внесені зміни щодо дати припинення державної служби (припинити його державну службу у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності).

Наказ про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою статті 87 Закону № 889, суб`єкт призначення або керівник державної служби може видати у період тимчасової непрацездатності держслужбовця або його відпустки. Дата звільнення - перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або перший робочий день після закінчення відпустки (ч. 5 ст. 87 Закону № 889).

Отже, суд дійшов висновку, що позивача фактично звільнено наказом від 24.02.2021 р. №36-ос, в якому визначено підстави його звільнення.

При цьому, наказом від 09.03.2021 р., на виконання наказу від 24.02.2021 р. (зі змінами, внесеними наказом від 01.03.2021 р.), визначено лише дату припинення державної служби, однак підстави її припинення залишились в редакції наказу №36-ос від 24.02.2021 р.

Позивачем ( ОСОБА_1 ) накази від 24.02.2021 р. №36-ос та від 01.03.2021 р. №71-ос в судовому порядку не оскаржені.

Щодо застосування до спірних правовідносин ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» у редакції, чинній з 06.03.2021 зі змінами, що внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» №1285-IX від 23.02.2021 р.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Принцип верховенства права вимагає визначеності, ясності і недвозначності правової норми, якою встановлений порядок і умови пропонування вакантної посади у випадку звільнення державного службовця за ініціативою суб`єкта призначення, якими є ст.87 та ст.41 Закону України «Про державну службу».

Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування в правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005). (речення друге абзацу першого підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України вважає, що принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності.

Зміст поняття юридичної визначеності, повною мірою викладено у документі «Мірило правовладдя» підготованому Європейською комісією «За демократію через право» Венеційська комісія) у 2016 році. Серед принципів, які становлять зміст юридичної визначеності, вказано: 1) доступність законодавства, 2) доступність судових рішень, 3) передбачуваність актів права, 4) сталість і послідовність приписів права, 5) легітимні очікування, 6) унеможливлення зворотної дії, 7) принципи nullum crimen sine lege та nullum poena sine lege, 8) res judicata.

Зокрема, відповідно до п.58 «Мірила правовладдя», передбачуваність означає, що приписи права також мають бути передбачуваними за своїми наслідками: їх має бути сформульовано з достатньою чіткістю та зрозумілістю, аби суб`єкти права мали змогу впорядкувати свою поведінку згідно з ними.

Суд підкреслює, що на момент виникнення спірних правовідносин приписи ст.87 Закону України «Про державну службу» були чинними, чіткими та передбачуваними.

У зв`язку з викладеним, суд відхиляє доводи позивача щодо порушення відповідачем права позивача у зв`язку з тим, що останньому не було запропоновано вакантних посад, так як в силу вищенаведених нормативно-правових актів, чинних на час виникнення спірних правовідносин, у суб`єкта призначення був відсутній такий обов`язок.

Суд, також, відхиляє посилання позивача на застосування до спірних правовідносин ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» у редакції, чинній з 06.03.2021 зі змінами, що внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» №1285-IX від 23.02.2021, з огляду на наступне.

З моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» №1285-IX від 23.02.2021 позивач, вже отримав попередження про наступне вивільнення від 22.10.2020 та 29.01.2021 р. та, зважаючи на принцип незворотності дії закону в часі (ст.58 Конституції України), норма, яка зобов`язувала суб`єкта призначення запропонувати позивачу посади, ще не діяла, а тому не підлягала застосуванню.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Тобто, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу законом, що узгоджується з принципом правої визначеності.

(Аналогічний висновок сформульований Верховним Судом у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 820/5348/17)

У контексті застосування принципу незворотності дії закону у часі це означає, що у разі, якщо правовідносини стосовно реалізації певного права розпочато у період чинності нормативно-правового акта, то особа повинна мати можливість закінчити реалізацію відповідного права за тими нормами, що діяли на момент початку реалізації відповідного права, навіть якщо до завершення реалізації права вони втратили чинність.

Суд зазначає, що в контексті спірних питань не варто говорити про усунення дискримінації прав позивача, про що було зазначено позивачем, оскільки у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» №1285-IX від 23.02.2021 фактично відбулася зміна правового регулювання суспільних правовідносин щодо звільнення державних службовців.

Таким чином, виходячи з аналізу положень ст.ст. 5, 22, 87 Закону України «Про державну службу» вбачається, що при звільненні ОСОБА_1 , відповідачем дотримано приписи законодавства, що регулюють питання звільнення державних службовців з державної служби.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 звільнено правомірно, оскільки позивач був попереджений про наступне звільнення завчасно, посада, яку обіймав позивач, дійсно скорочена, а у відповідача не було обов`язку пропонувати йому будь-які посади, а відтак у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправними та скасування спірного наказу слід відмовити.

Крім того, в матеріалах справи наявний «Науковий висновок Національного університету «Одеська юридична академія» щодо питань, поставлених у зверненні представника ОСОБА_1 адвоката Ковальчук Марії Григорівни» від 28.07.2021 р. №1008-50.

Національним університетом «Одеська юридична академія» висвітлено наступні питання:

чи розповсюджується дія норм Закону від 23.02.2021 р. №1285-ІХ «Про внесення змін до деяких законів щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби», який набрав законної сили 06.03.2021 р., на правовідносини щодо звільнення державного службовця, які почалися до його схвалення, але тривають по теперішній час;

щодо пріоритетності норм спеціального закону, зокрема п.13 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту (Закон від 22.10.1993 р. №3551-ХІІ) перед нормами КЗпП (ч.6 ст.49-2 про вивільнення працівників, які мають статус державних службовців);

чи застосовується у трудових відносинах, що є предметом цього дослідження, роз`яснення (рішення) Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) - в частині процедури вивільнення, яка розпочата і не завершена до набрання чинності Законом України від 23.02.2021 р. №1285-ІХ «Про внесення змін до деяких законів щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби», який набрав законної сили 06.03.2021 р.;

чи застосовується у трудових відносинах, що є предметом цього дослідження, роз`яснення, надані у рішенні Конституційного Суду України (Перший Сенат) від 12 липня 2019 року №5-р(І)/2019, зокрема, у абзаці 4, 5 пункту 5 мотивувальної частини цього рішення, у яких зазначено: «…за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

Вирішуючи питання щодо врахування цього висновку, суд виходить з наступного.

Зміст висновку експерта у галузі права встановлений статтею 112 Кодексу адміністративного судочинства України і може розкривати питання у галузі права щодо:

застосування аналогії закону чи аналогії права,

чи змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування, доктриною у відповідній іноземній державі.

Натомість, питання, визначені пунктів 1, 2 частини 1 статті 112 КАС України, в межах даної справи не виникали, а тому суд не приймає до уваги вказані висновки.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Судом також враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Крім того, у справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві про визнання протиправною бездіяльності, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення підписано 26.10.2021 року.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Державне бюро розслідувань (адреса: 01011, м. Київ, вул. Мирного Панаса, 28; адреса для листування: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 15, )

Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Миколаєві (адреса: 54020, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Погранична, 9, )

Головуючий суддя Потоцька Н.В.

.