Справа № 640/19222/21
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2021 року м. Київ № 640/19222/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Центрального міжрегіональноо управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А ),

Шевченківського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (04106, м. Київ, вул. Ромоданова, 17)

про визнання протиправними та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач) з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (надалі по тексту також - відповідач-1), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області про повернення матеріалів справи №8010.4.1.-24601/80.3-21 про встановлення належності ОСОБА_1 до громадянства України відповідно до п.1 ст. 3 Закону України "Про громадянство";

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області про припинення розгляду справи №8010.4.1.-24601/80.3-21 про встановлення належності ОСОБА_1 до громадянства України відповідно до п.1 ст. 3 Закону України "Про громадянство";

- визнати протиправною бездіяльність Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області щодо розгляду та прийняття відповідного рішення щодо заяви ОСОБА_1 від 29.05.2021 р. про встановлення належності до громадянства України відповідно до п.1 ст. 3 Закону України "Про громадянство";

- зобов`язати Центральне Міжрегіональне Управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області прийняти рішення про встановлення належності ОСОБА_1 до громадянства України, зареєструвати ОСОБА_1 громадянином України та видати довідку про реєстрацію ОСОБА_1 громадянином України.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що відповідач при розгляді справи №8010.4.1-24601/80.3-21 діяв не на підставі та у межах повноважень, встановлених пунктом 90 Порядку №215, а відтак рішення не відповідають вимогам пункту 1 частини 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також, представник позивача стверджував, що ОСОБА_1 має підстави для встановлення належності до громадянства, оскільки проживав в Україні станом на 24 серпня 1991 року та подав усі необхідні документи.

Крім того, посилання відповідача як на підставу для повернення матеріалів справи на те, що позивач є громадянином Республіки Білорусь, на думку представника позивача, є протиправними, оскільки жодне положення Закону України «Про громадянство України» та Порядку №215 не передбачає це як підставу для повернення документів та навіть відмови у встановленні належності до громадянства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

У відзиві на адміністративний позов представник Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області вказав, що Шевченківський РВ ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, прийнявши правомірне рішення від 19 червня 2021 року про припинення провадження за заявою позивача.

Також представник відповідача зазначив, що зі сторони Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області не допущено жодної бездіяльності, оскільки рішення №8010.4.1.-24601/80.3-21 про встановлення належності позивача до громадянства України відповідно до пункту 1 та 2 статті 3 Закону не приймалось, а дане рішення є інформаційним листом, а не рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

У відповіді на відзив представник позивача повідомив, що Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області допустило бездіяльність, оскільки перевіривши документи ОСОБА_1 на предмет наявності/відсутності підстав для встановлення належності до громадянства України в порушення пункту 94 Порядку провадження за заявами і поданими з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України №215 від 27 березня 2001 року не прийняло відповідне рішення або про встановлення належності до громадянства України, або про відмову у задоволенні клопотання про встановлення належності до громадянства України.

Відповідною ухвалою суду судом залучено до участі в справі в якості співвідповідача Шевченківський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (надалі по тексту також - відповідач-2).

Представник Шевченківського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому вказав, що відповідач-2 в межах спірних правовідносин діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, прийнявши правомірне рішення від 19 червня 2021 року про припинення провадження за заявою позивача.

Мотивуючи правомірність такого рішення представник відповідача-2 зазначив, що стаття 4 Конституції України визначає, що в Україні існує єдине громадянство. Позивач встановлює належність до громадянства України відповідно до пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 3 Закону, в якій в свою чергу зазначено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав, а позивач має гр. Республіки Білорусь.

З огляду на викладене вище, справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що 06 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного відділу ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області із клопотанням про розгляд заяви про встановлення належності до громадянства України, в якій просив: здійснити розгляд даного клопотання та заяви про встановлення належності до громадянства України і прийняти рішення про встановлення належності ОСОБА_1 до громадянства України.

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що станом на 24 квітня 1991 року заявник постійно проживав на території України, а саме у АДРЕСА_2 ; не припиняв своє громадянство України та стосовно нього не видано Указу Президента України щодо припинення чи втрати громадянства.

За результатами розгляду матеріалів справи №8010.4.1-24601/80.3-21 про встановлення належності до громадянства України Шевченківський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області листом від 19 червня 2021 року №8036.2-17/1748/8036.2-21 повідомив позивачу, що останній є громадянином Республіки Білорусь згідно довідки про звернення за захистом в Україні.

При цьому, довідка про звернення за захистом в Україні засвідчує законність перебування особи на території України та не є документом, який встановлює цю особу.

Керуючись Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 (у редакції Указу №588 від 27 червня 2006 року) розгляд справи ОСОБА_1 припинено та списано в архів.

Незгода із вказаним рішенням та діями щодо повернення справи позивача зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Закон України «Про громадянство» від 18 січня 2001 року №2235-ІІІ (надалі по тексту також - Закон №2235-ІІІ) відповідно до Конституції України визначає правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 3 Закону №2235-ІІІ громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року.

Вимогами статті 9 Закону України «Про правонаступництво України» визначено, що всі громадяни Союзу РСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, є громадянами України.

Факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) в період станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року підтверджується рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року №761/2695/20, яке набрало законної сили 03 грудня 2020 року.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначає Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України №215 від 27 червня 2006 року (надалі по тексту - Порядок №215, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту а пункту 7 розділу І Порядку №215 встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.

Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.

Згідно пункту 8 розділу І Порядку №215 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що 29 травня 2021 року ОСОБА_1 було подано повний пакет необхідних документів, а саме: заяву про встановлення належності до громадянства України; копію паспорта громадянина НОМЕР_1 ; рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року в справі №761/2695/20.

Порядок провадження за заявами про встановлення або оформлення належності до громадянства України врегульований розділом IV Порядку №215.

Так, згідно пункту 89 Порядку №215 Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого подано документи щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України.

Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів повертає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою.

Відповідно до пункту 90 Порядку №215 територіальний орган Державної міграційної служби України перевіряє відповідність оформлення документів щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України.

Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, зазначені документи повертаються до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником. Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у тижневий строк з дня повернення документів надсилає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою.

Аналіз наведених вище положень пунктів 89-90 Порядку №215 дають підстави для висновку, що припинення провадження за заявою про встановлення належності до громадянства України можливе у разі не усунення заявником недоліків у документах. При цьому, вказаному передує здійснення територіальним органом Державної міграційної служби України перевірки правильності оформлення поданих заявником документів та повернення документів до територіального підрозділу Державної міграційної служби України у разі, якщо документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, про що повідомляється заявник.

Зі змісту листа Шевченківського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 19 червня 2021 року №8036.2-17/1748/8036.2-21 вбачається, що він не містить жодних обґрунтувань та посилань на неналежність оформлення поданих позивачем документів, як того вимагають положення пункту 90 Порядку №215.

В той же час, даним листом ОСОБА_1 повідомлено, що розгляд його справи припинено та списано в архів, що також не узгоджується з вимогами пункту 90 Порядку №215, оскільки припинення розгляду справи можливе у разі неусунення заявником виявлених недоліків у поданих документах (що відсутнє в межах спірних правовідносин).

В матеріалах справи міститься копія рішення про припинення провадження за заявою, прийняте Шевченківським районним відділом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області 19 червня 2021 року, затверджене заступником начальника територіального підрозділу.

Дане рішення мотивоване тим, що 16 червня 2021 року справа №8010.4.1-24601/80.3-21 повернута Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області до Шевченківського РВ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту» довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України. Таким чином, на думку представника територіального підрозділу органу міграційної служби, довідка про звернення за захистом в Україні засвідчує законність перебування особи на території України та не є документом, який встановлює цю особу.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що цей принцип випливає із принципу законності, закріпленого у частині 2 статті 19 Конституції України. «На підставі» означає, зокрема, що суб`єкт владних повноважень повинен діяти на виконання їх, за умов та обставин, визначених ними. «У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, вчиняти дії відповідно до повноважень, які прямо встановлені законом (так звані «прямі повноваження»), або безпосередньо випливають із положень закону і є необхідними для реалізації суб`єктом владних повноважень своїх функцій (так звані «похідні повноваження»). «У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен дотримуватися встановленої законом процедури прийняття рішення або вчинення дії і обирати лише визначені законом засоби.

Виходячи із вказаних критеріїв правомірності прийняття суб`єктом владних повноважень рішень, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення про припинення розгляду справи №8010.4.1.-24601/80.3-21 про встановлення належності ОСОБА_1 до громадянства України відповідно до п.1 ст. 3 Закону України "Про громадянство" прийняте не у спосіб та не на підставах, визначених законодавством України, а відтак останнє підлягає скасуванню в судовому порядку.

Суд звертає увагу, що позивачем оскаржується також повернення відповідачем матеріалів справи №8010.4.1.-24601/80.3-21 про встановлення належності ОСОБА_1 до громадянства України відповідно до п.1 ст. 3 Закону України "Про громадянство".

Так, листом від 15 червня 2021 року №318/8036.2-21 Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області повернуло до територіального підрозділу матеріали справи про встановлення належності громадянства України відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» для прийняття відповідного рішення. Вказане рішення мотивоване тим, що за результатами розгляду встановлено, що в матеріалах справи відсутні підстави для встановлення належності громадянства України, оскільки заявник є громадянином Республіки Білорусь відповідно до довідки про звернення за захистом в Україні.

Як з`ясовано судом вище, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, що врегульовує спірні правовідносини, повернення матеріалів справи у відповідності до вимог пункту 90 Порядку №215 можливе у разі, якщо подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України.

При цьому, у разі, якщо подані заявником документи не підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, вказана обставина є підставою для прийняття керівником територіального органу Державної міграційної служби України або його заступником вмотивованого рішення про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України.

Зміст листа від 15 червня 2021 року №318/8036.2-21 свідчить про те, що Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області повернуло до територіального підрозділу матеріали справи саме з підстав того, що подані заявником документи не підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України.

Водночас, згідно вказаних положень пункту 90 Порядку №215 такі обставини є підставою для прийняття вмотивованого рішення про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України, а не повернення матеріалів справи, що має місце в даному випадку.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що цей принцип випливає із принципу законності, закріпленого у частині 2 статті 19 Конституції України. «На підставі» означає, зокрема, що суб`єкт владних повноважень повинен діяти на виконання їх, за умов та обставин, визначених ними. «У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, вчиняти дії відповідно до повноважень, які прямо встановлені законом (так звані «прямі повноваження»), або безпосередньо випливають із положень закону і є необхідними для реалізації суб`єктом владних повноважень своїх функцій (так звані «похідні повноваження»). «У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен дотримуватися встановленої законом процедури прийняття рішення або вчинення дії і обирати лише визначені законом засоби.

Виходячи із вказаних критеріїв правомірності прийняття суб`єктом владних повноважень рішень, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення про повернення матеріалів справи №8010.4.1.-24601/80.3-21, викладене у листі від 15 червня 2021 року №318/8036.2-21 Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області прийняте не у спосіб та не на підставах, визначених законодавством України, а відтак останнє підлягає скасуванню в судовому порядку.

Стосовно вимог позивача щодо оскарження бездіяльності відповідача щодо розгляду та прийняття відповідного рішення щодо заяви ОСОБА_1 від 29.05.2021 р. про встановлення належності до громадянства України відповідно до п.1 ст. 3 Закону України "Про громадянство", суд виходить з наступного.

Так, у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи. Для визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, особа, яка вважає, що її право порушене, повинна довести існування причинного зв`язку між такою протиправною бездіяльністю та її порушеним правом.

Поряд з цим, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнано протиправною адміністративним судом лише в тому випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій. Таким чином, бездіяльність - це завжди пасивна поведінка, тобто відсутність з боку суб`єкта владних повноважень будь-яких дій.

Як уже зазначалось вище, листом від 15 червня 2021 року №318/8036.2-21 Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області матеріали справи позивача повернено до територіального підрозділу органу міграційної служби для прийняття відповідного рішення.

В той же час, нормами чинного законодавства саме на відповідача покладено обов`язок стосовно здійснення перевірки на відповідність оформлення документів щодо:

- встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства України;

- підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України.

При цьому, у разі встановлення, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, зазначені документи повертаються до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником.

У разі ж якщо документи оформлені належним чином, то на відповідача в особі керівника територіального органу Державної міграційної служби України або його заступника покладено обов`язок прийняття вмотивованого рішення щодо про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України або про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України.

Тобто, розгляд матеріалів справи по суті закінчується прийняттям рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України або про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України.

В той же час, в межах спірних правовідносин відсутні докази повернення відповідачем до територіального підрозділу поданих позивачем документів з підстав їх оформлення, не у відповідності до вимог законодавства України. Відтак, відповідачем матеріали справи позивача повинні були бути розглянуті по суті та за результатами розгляду - прийняте відповідне законодавчо передбачене рішення, що в межах спірних правовідносин відсутня.

Тобто, на думку суду, має місце оскаржувана бездіяльність відповідача щодо розгляду та прийняття відповідного рішення щодо заяви ОСОБА_1 від 29.05.2021 р. про встановлення належності до громадянства України відповідно до п.1 ст. 3 Закону України "Про громадянство".

За таких обставин, судом вбачаються обґрунтовані підстав для задоволення позовних вимог в даній частині.

Суд вважає за необхідне зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, справу позивача припинено та матеріали справи повернено, зокрема, з підстав того, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Білорусь.

В той же час, норми Порядку №215 та Закону №2235-ІІІ передбачаються, що належність до громадянства України встановлюється у разі коли особа постійно проживала на території України на момент проголошення незалежності України; громадянство України не припинено.

Так, як встановлено судом вище, факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) в період станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року підтверджується рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року №761/2695/20, яке набрало законної сили 03 грудня 2020 року.

Крім того, листом від 29 січня 2019 року №03-01/99 Адміністрації Президента України підтверджено, що матеріали стосовно втрати громадянства України або припинення громадянства України ОСОБА_1 згідно із поданою ним заявою на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства в установленому законодавством порядку не надходили.

Суд додатково зазначає, що згідно положень статті 17 Закону №2235-ІІІ громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Згідно вимог статті 19 Закону №2235-ІІІ підставами для втрати громадянства України є, зокрема, добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто.

При цьому, датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.

Також, частиною 2 статті 20 Закону №2235-ІІІ визначено, що громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України користується всіма правами і несе всі обов`язки громадянина України.

Як уже зазначалось, матеріалами справи підтверджується, що матеріали стосовно втрати громадянства України або припинення громадянства України ОСОБА_1 згідно із поданою ним заявою на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства в установленому законодавством порядку не надходили.

Також, відповідачами не підтверджено жодними доказами наявність Указу Президента України про припинення громадянства України ОСОБА_1 .

За таких обставин, з урахуванням того, що позивач на момент проголошення незалежності України постійно проживав в Україні, що підтверджується судовим рішенням, яке набрало законної сили та не припинено його громадянство України, суд приходить до висновку, що у даному випадку належним та достатнім способом захисту позивача у спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача-1 прийняти рішення про встановлення належності ОСОБА_1 до громадянства України шляхом реєстрації ОСОБА_1 громадянином України та видачі довідки про реєстрацію ОСОБА_1 громадянином України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачами як суб`єктами владних повноважень покладений на них обов`язок доказування не виконали.

Відтак, судом вбачаються підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 9, 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області про повернення матеріалів справи №8010.4.1.-24601/80.3-21 про встановлення належності ОСОБА_1 до громадянства України відповідно до п.1 ст. 3 Закону України "Про громадянство".

Визнати протиправним та скасувати рішення Шевченківського районного відділу Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області про припинення розгляду справи №8010.4.1.-24601/80.3-21 про встановлення належності ОСОБА_1 до громадянства України відповідно до п.1 ст. 3 Закону України "Про громадянство".

Визнати протиправною бездіяльність Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області щодо розгляду та прийняття відповідного рішення щодо заяви ОСОБА_1 від 29.05.2021 р. про встановлення належності до громадянства України відповідно до п.1 ст. 3 Закону України "Про громадянство".

Зобов`язати Центральне Міжрегіональне Управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області прийняти рішення про встановлення належності ОСОБА_1 до громадянства України, зареєструвати ОСОБА_1 громадянином України та видати довідку про реєстрацію ОСОБА_1 громадянином України.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 632 (три тисячі шістсот тридцять дві) гривні 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук