Справа № 380/11521/21
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2021-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2021 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 місце проживання: АДРЕСА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України , місцезнаходження: 03168, м.Київ, проспект Повітрофлотський, 6, в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненадання відповіді на заяву ОСОБА_1 від 02.06.2021 року;

- зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.06.2021 року та надати обґрунтовану відповідь;

- визнати протиправною бездіяльність Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненадання відповіді на заяву ОСОБА_1 від 07.06.2021 року;

- зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.06.2021 року та надати обґрунтовану відповідь;

- визнати протиправною бездіяльність Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненадання інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 17.06.2021 року;

- зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України надати інформацію на запит на інформацію ОСОБА_1 від 17.06.2021 року;

- стягнути з Генерального штабу Збройних Сил України моральну шкоду у розмірі 5000 грн. на користь ОСОБА_1 .

Ухвалою від 19.07.2021 суддя прийняв позовну заяву до розгляду й відкрив провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звертався до відповідача із заявами від 02.06.2021, 07.06.2021 та із запитом про надання інформації від 17.06.2021, проте так і не отримав на нього відповіді. Позивач вважає, що вказаною бездіяльністю відповідача порушується його право на інформацію та створюються перешкоди у реалізації права на отримання земельної ділянки. Позивач в обґрунтування завданої моральної шкоди зазначає, що йому як учаснику бойових дій та особи з інвалідністю другої групи внаслідок війни було неправомірно відмовлено відповідачем у виплаті грошової компенсації за не використані дні щорічної відпустки як учасника бойових дій за 2015 рік, що примусило його звертатися до Львівського окружного адміністративного суду та брати участь у судових процесах з 11.08.2020 року по 05.04.2021 року під час розгляду адміністративної справи № 380/6290/20, що безумовно примусило витрачати багато особистого часу, сил і енергії на консультації, відпрацювання процесуальних документів, звернень тощо та вплинуло на стан здоров`я позивача; не надано відповіді на заяву від 02.06.2021 року, на заяву від 07.06.2021 року, які стосуються виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 року в адміністративній справі № 380/6290/20 та не надано інформацію на запит на інформацію від 17.06.2021 року у зв`язку з чим зумовлена потреба позивача витрачати час на консультації звертатися до суду, що безумовно впливає на стан здоров`я, принижує його честь і гідність.

30.08.2021 до суду надійшов від представника відповідача надійшов відзив, у якому останній проти позову заперечив. Вважає, позовні вимоги безпідставними, оскільки заява від 07.06.2021 відповідачу не надходила, а запит №6-1 від 17.06.2021 надійшов 22.06.2021, що підтверджується долученими до матеріалів справи доказами. При цьому відповідь на запит надана 25.06.2021 за вих. №116/10818. Проти відшкодування моральної шкоди заперечує, оскільки рішення суду в іншій справі, а саме - у справі №380/6290/20 не виконувалося з вини позивача.

06.09.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він позовні вимоги підтримав повністю. Зазначає про необґрунтованість аргументів представника відповідача. Стверджує, що відповідачем не подано докази надсилання відповіді на заяву позивача від 02.06.2021, а також не доведено факт не отримання заяви позивача від 07.06.2021.

Також зауважує, що відповідачем не підтверджено належного розгляду і надання відповіді на інформаційний запит №6-1. Моральну шкоду в розмірі 5000 грн. вважає адекватною сатисфакцією.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач є особою з інвалідністю другої групи внаслідок війни, що підтверджується посвідченням особи з інвалідністю другої групи внаслідок війни серія Б №496382.

02 червня 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою від 02.06.2021 з проханням виконати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року в адміністративній справі №380/6290/20 про зобов`язання здійснити нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 09.07.2015 року, що набрало законної сили 12 травня 2021 року на підставі виконавчого листа від 26 травня 2021 року. До згаданої заяви позивачем додано довідку АТ КБ "ПриватБанк" від 14.02.2019 з реквізитами карткового рахунку позивача та копію виконавчого листа від 26 травня 2021 №380/6290/20.

Також, позивач в заяві від 02.06.2021 просив відповідача виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, як відповідальність за затримку розрахунку при звільнені відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Заяву від 02.06.2021 відправлено на поштову адресу відповідача рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення з трек-кодом №601, яке вручено відповідачу згідно з трекінгом відправлень Укрпошти 07.06.2021року. Позивач просив відповідача про результати розгляду заяви невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня отримання повідомити у письмовій формі рекомендованим поштовим повідомленням.

Одночасно, 07.06.2021 року позивач з`ясував, що довідка АТ КБ "ПриватБанк" від 14.02.2019 з реквізитами карткового рахунку застаріла і не дійсна.

Позивач звернувся до відповідача в електронній формі із заявою від 07.06.2021 року, яку направив за допомогою електронних засобів зв`язку на оприлюднену офіційну електронну адресу відповідача "", про що свідчить скріншот активного вікна персонального комп`ютера.

Позивач в заяві просив прийняти у якості додатку 2 до заяви ОСОБА_1 від 02.06.2021 року довідку АТКБ "ПриватБанк" від 07.06.2021, в який зазначено діючі реквізити його карткового рахунку.

Довідку АТКБ "ПриватБанк" від 07.06.2021 позивач додав у формі додатку до заяви від 07.06.2021, про що свідчить скріншот активного вікна ПК (додаток 5).

Також, позивач просив відповідача підтвердити факт отримання такого електронного листа, що зазначено в змісті супровідного тексту до електронного листа.

З огляду на те, що відповідачем не було надано підтвердження про отримання електронного листа із заявою від 07.06.2021 року, позивач у відповідності до Закону України «Про доступ до публічної інформації» звернувся до відповідача електронним листом з запитом на інформацію від 17.06.2021 № 6-1 на його електронну адресу.

Позивачем запитувалася інформація у вигляді:

1. Копій резолюцій на заяву ОСОБА_1 до ГШ ЗСУ від 02.06.2021 року;

2. Копій резолюцій на заяву ОСОБА_1 до ГШ ЗСУ від 07.06.2021 року.

Відповідь на запит на інформацію просив надати протягом п`яти робочих днів з дня отримання запиту відповідно до частини 1 статті 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" за вказаною адресою місця проживання та на електронну адресу, дозволив оброблення своїх персональних даних.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною позивач звернувся до суду із цим позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації особою наданого їй Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян, відповідно до їх статуту, пропозиції про поліпшення їхньої діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів урегульовано Законом України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР (далі - Закон №393/96-ВР).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону №393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Частиною третьою статті 3 Закону №393/96-ВР передбачено, що заява (клопотання) - це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - це письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону №393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Згідно з частиною першою статті 15 Закону №393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Частиною третьою статті 15 Закону №393/96-ВР передбачено, що відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Відповідно до частини четвертої статті 15 Закону №393/96-ВР рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Зміст наведених положень Закону №393/96-ВР дає підстави для висновку, що органи, до яких направлені звернення, зобов`язані об`єктивно і вчасно їх розглядати, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їхнє виконання, повідомляти осіб про наслідки розгляду заяв.

Аналізуючи норми Закону №393/96-ВР, зокрема положення статті 15, Суд дійшов висновку, що обов`язок органів, до яких направлені звернення, повідомляти осіб про наслідки їхнього розгляду, як елемент конституційної гарантії звернення до органів публічної влади, включає і доведення змісту відповіді до заявника.

З огляду на зміст указаного зобов`язання, орган уважається таким, що виконав передбачений Конституцією України обов`язок, якщо склав відповідь на звернення особи у чіткій відповідності до поставлених у ньому питань і довів зміст відповіді до заявника в обраний ним спосіб: поштою або засобами електронного зв`язку.

Як встановив суд, заяву позивача від 02.06.2021 останній відправив на поштову адресу відповідача рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення з трек-кодом №601, яке вручено відповідачу відповідно до трекінгу відправлень Укрпошти 07.06.2021 року. З цього приводу суд зазначає, що відповідач не надав будь-яких доказів на підтвердження правомірності розгляду заяви позивача від 02.06.2021. Відтак суд у цій частині кваліфікує бездіяльність відповідача як протиправну та вважає за необхідне зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.06.2021 року та надати обґрунтовану відповідь.

Щодо вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненадання відповіді на заяву ОСОБА_1 від 07.06.2021 року, то, на переконання суду, у цій частині позов слід залишити без задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Так, за змістом частини 7 статті 5 Закону України «Про звернення громадян» у зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Отже, подаючи заяву як різновид звернення особа повинна персоніфікувати суть порушеного питання. Водночас із матеріалів справи вбачається, що заява позивача від 07.06.2021 спрямована виключно на заміну додатку, який помилково долучено позивачем до заяви від 02.06.2021, що визнається самим позивачем. Іншими словами заява позивача від 07.06.2021 не має самостійного характеру та не є окремою формою звернення у розумінні Закону №393/96-ВР. Відтак, бездіяльність, яка полягає у не розгляді такої заяви позивача не може мати наслідком юридичну відповідальність відповідача у цій справи.

Як наслідок, зважаючи на те, що бездіяльність відповідача щодо не розгляду заяви позивача від 07.06.2021 не є протиправною у зобов`язанні Генерального штабу Збройних Сил України розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.06.2021 року та надати обґрунтовану відповідь слід відмовити, оскільки ця вимога має похідний характер.

Щодо не розгляду відповідачем інформаційного запиту від 17.06.2021 суд зазначає таке.

Право кожного на інформацію передбачене статею 5 Закону України "Про інформацію", відповідно до якої кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес визначається Законом України "Про доступ до публічної інформації".

Відповідно до статті 1 вказаного Закону України публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених вказаним Законом.

Згідно з статтею 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі.

Запит на інформацію має містити:

1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є;

2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо;

3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Питання строків розгляду запитів на отримання публічної інформації унормовано статтею 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту (частина 1 статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Суд наголошує на тому, що відповідач в обґрунтування правомірності своєї поведінки посилається на те, що відповідь на інформаційний запит №6-1 надана 25.06.2021, тобто у межах 5-денного строку, виходячи з того, що датою отримання є 22.06.2021, що, своєю чергою, підтверджується відомостями про реєстрації вхідної та вихідної кореспонденції.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що номер та дата реєстрації вхідної кореспонденції, проставленої самим розпорядником публічної інформації в односторонньому порядку, самі по собі не свідчать про дату отримання рішення суду, а лише фіксують факт реєстрації кореспонденції суду при надходженні до контролюючого органу.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у постанові від 03.12.2020 у справі №826/6756/18. Будь-яких інших підтверджень правомірності порушення строків надання запитуваної інформації відповідачем не надано. Із урахуванням викладеного суд дійшов до висновку про те, що бездіяльність Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненадання інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 17.06.2021 року слід визнати протиправною.

Разом з цим, суд звертає увагу, що у позовній заяві позивач просить зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України надати інформацію на запит на інформацію ОСОБА_1 від 17.06.2021 року.

Суд зазначає, що вказаний запит позивача не розглядався відповідачем, тому вимога про зобов`язання останнього надати запитувану в ньому інформацію є передчасною, а тому в її задоволенні необхідно відмовити повністю.

Частиною 2 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2019 року у справі № 819/1420/15).

Установлюючи правило, що суд розглядає адміністративну справу в межах позовних вимог, ця норма встановлює виняток у вигляді можливості у суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (постанови Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі № 826/6965/14, від 27 листопада 2018 року у справі № 807/997/16, від 15 липня 2019 року у справі № 804/14556/15, від 20 листопада 2019 року у справі № 826/9457/18, від 22 листопада 2019 року у справі № 815/4392/15, від 23 грудня 2019 року у справі № 815/3145/15, від 7 лютого 2020 року у справі № 826/11086/18, від 5 травня 2020 року у справі № 1340/4044/18, від 23 червня 2020 року у справі № 820/1545/16, від 6 серпня 2020 року у справі № 805/3147/16-а).

Такі повноваження суду щодо визначення меж розгляду адміністративної справи є субсидіарними, не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права (постанова Верховного Суду від 7 лютого 2020 року у справі № 826/11086/18).

Таким чином, з метою повного та ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача розглянути запит позивача на отримання публічної інформації від 17.06.2021 та надати обґрунтовану відповідь.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5000грн, то суд вважає, що у задоволенні такої слід відмовити, керуючись таким.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 818/1429/17 та від 20.02.2020 у справі №813/2729/16.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем не було надано жодних доказів, які би підтвердили факт наявності втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, зокрема, втрати нормальних життєвих зв`язків, додаткових зусиль спрямованих на організацію свого життя або інших негативних явищ, та як наслідок підтверджували наявність моральної шкоди, що в свою чергу свідчить про неналежність її підтвердження.

Отже, позивачем не доведено, що протиправне звільнення позивача призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача завданої моральної шкоди.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до статті 139 КАС України з судові витрати не розподіляються, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 8 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненадання відповіді на заяву ОСОБА_1 від 02.06.2021 року.

Зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.06.2021 року та надати обґрунтовану відповідь.

Визнати протиправною бездіяльність Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненадання інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 17.06.2021 року.

Зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 17.06.2021 та надати обґрунтовану відповідь.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 27 жовтня 2021 року.

Суддя А.Г. Гулик