Справа № 320/9030/21
Суддя: Басай О.В.
Дата ухвалення: 2021-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2021 року Київ №320/9030/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Басая О.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Таращанський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання протиправною та скасування вимоги,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДПС у Київській області як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Таращанський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу від 06.11.2018 №Ф-2170-00 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 17087,49 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що контролюючим органом помилково вказано прізвище боржника в оскаржуваному рішенні. Також позивач фактично не здійснював підприємницьку діяльність, тому у нього відсутній обов`язок сплачувати єдиний соціальний внесок.

Згідно з ухвалою від 10.08.2021, суд відкрив провадження в адміністративній справі, визначив, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач письмового відзиву на адміністративний позов до суду не подав.

Розглянувши позовну заяву, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець 11.06.2014, запис про припинення підприємницької діяльності внесено 28.02.2019, у вказаний період перебувала на загальній системі оподаткування та була платником єдиного соціального внеску.

Контролюючим органом винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2018 №Ф-2170-00 зі сплати ОСОБА_2 єдиного соціального внеску у сумі 17 087,49 грн.

Вважаючи вказану вимогу протиправною, позивач звернувся до суду з позовом про її оскарження.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону №2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Пунктами 2 і 6 частини першої статті 1 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

1 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (далі - Закон №1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ (у редакції Закону №1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій"), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

У зв`язку із внесеними до Закону №2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб-підприємців з 1 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Таким чином, статус фізичної особи-підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Фізична-особа підприємець, зареєстрована в установленому порядку, яка має право здійснювати підприємницьку діяльність і перебуває на загальній або спрощеній системі оподаткування, вважається платником єдиного внеску і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу (за умови, що така особа не є найманим працівником).

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №480/4656/18; адміністративне провадження №К/9901/25355/19, від 11 листопада 2020 року у справі №120/1409/20-а; адміністративне провадження №К/9901/23016/20.

З викладеного слідує, що на позивача у спірних правовідносинах законодавчо покладено обов`язок самостійного визначення бази для нарахування ЄСВ, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Позивачем не заперечується, що у період з 11.06.2014 по 28.02.2019 він перебував на обліку у контролюючому органі як діюча фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування.

Отже, позивач як фізична особа підприємець, повинен був сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань як фізична особа підприємець.

Водночас, зі змісту листа ГУ ДПС у Київській області від 18.05.2021 №20722/6/10-36-13-04 слідує, що у період з 20.10.2017 по 19.10.2018 позивачу нараховано зобов`язання зі сплати ЄСВ у загальній сумі 17 0084,49 грн. При цьому, у серпні, жовтні 2019 року позивачем у добровільному порядку сплачувався ЄСВ, а саме у загальній сумі 2 181,00 грн. (т. 1, а.с. 14-17).

Так, оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) сформована на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, що відповідає п. 3 Розділу VI "Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", і станом на 05.05.2021 за позивачем рахується заборгованість у розмірі 17 363,67 грн.

За таких обставин, встановлений Законом №2464-VI обов`язок щодо сплати єдиного соціального внеску позивачем у спірних правовідносинах виконано не було.

Згідно з п. 4 розділу VI Інструкція №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

При цьому, судом враховано також і положення п. 4 розділу VI Інструкції №449, згідно якого у випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається) платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції (до яких входять і фізичні особи-підприємці), протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року справа №826/11623/16.

Суд встановив, що оскаржувана вимога включила нарахування за 2014 - 2018 роки, а сформовано вимогу контролюючим органом лише 06.11.2018. При цьому доказів того, що позивачу своєчасно направлялись вимоги з моменту виникнення недоїмки, суду не надано.

Однак, суд зазначає, що вказане процедурне порушення щодо не надіслання позивачу вимог про сплату боргу протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла недоїмка не впливає на законність самої вимоги та не звільняє платника від обов`язку сплачувати відповідні зобов`язання.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2018 року у справі №804/1678/15, від 03 грудня 2020 року справа №440/1256/19 та від 14 березня 2019 року №826/12543/17.

Водночас, обов`язок сплачувати єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу виник у позивача не у зв`язку з прийняттям оскаржуваної вимоги, а в силу вимог закону, а тому є передбачуваним наслідком правозастосування та не може бути визнаний надмірним тягарем.

Суд враховує також положення статті 68 Конституції України, відповідно до яких кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Крім того, суд враховує правовий висновок, сформульований Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладений у постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Отже, фізичні особи-підприємці мають нараховувати ЄСВ за себе у розмірі не меншому мінімального страхового внеску, навіть якщо доходу від такої діяльності протягом всього року (або окремих його місяців) отримано не було.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас позивач не надав суду будь-яких відомостей про те, що у період нарахування боргу перебував у трудових відносинах з роботодавцем, який, в свою чергу, сплачував за позивача єдиний внесок.

Також суд критично оцінює доводи позивача про те, що в оскаржуваному рішенні вказано прізвище боржника - ОСОБА_3 , а прізвище позивача - ОСОБА_4 , з огляду на те, що зазначений у рішенні реєстраційний номер облікової картки платника податків належить саме позивачу, і у позові позивач підтвердив, що 20.09.2005 нею укладено шлюб та змінено прізвище із ОСОБА_3 на ОСОБА_4 .

Зважаючи на викладене, оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) є правомірною і скасуванню не підлягає.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідач довів суду правомірність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому позов задоволенню не підлягає.

Підстави для вирішення питання про відшкодування судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Басай О.В.