Справа № 640/3804/21
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2021-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2021 року м. Київ № 640/3804/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у

місті Києві та Київській області

про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовною заявою, в якій просить суд:

1. визнати протиправним та скасувати повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (надалі - відповідач/ЦМУ ДМС) про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, №25 від 03.02.2021 р.;

2. зобов`язати ЦМУ ДМС повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що приймаючи рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за поданою ним повторно заявою, ЦМУ ДМС неправомірно та умисно залишено поза увагою викладені в ній нові обставини для такого визнання, які є іншими від підстав, викладених ним у попередньому зверненні, адже заявник детально описав ситуацію, що склалася у країні його громадської належності, зазначивши обґрунтовані побоювання стати жертвою політичного переслідування та фізичної розправи над ним та його рідними за його політичні погляди та переконання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, а також вирішено її розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

На виконання вимог ухвали суду відповідач подав до Окружного адміністративного суду м. Києва відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що викладені у повторній заяві ОСОБА_1 обставини є похідними та тотожними відомостям, наведеним останнім у попередній заяві та спростованим ДМС України під час її розгляду та прийняття рішення №89-19 від 06.03.2019 р. про відмову у визнанні заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (надалі - Рішення №89-19), яке, у свою чергу, визнано законним у судовому порядку.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської Федерації (надалі - РФ) та уродженцем м. Хабаровськ, проживаючим на даний час у м. Києві на підставі посвідки на постійне місце проживання в Україні від 29.04.2015 р. разом із дружиною та донькою.

05.03.2018 р. ОСОБА_1 вперше звернувся до міграційної служби із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (надалі - Заява від 05.03.2018 р.), за результатом розгляду якої ДМС України наказом №114 від 26.03.2018 р. були прийняті в оформлення документи громадянина РФ ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте 06.03.2019 р. за результатами розгляду особової справи №2018КV0044 громадянина РФ ОСОБА_1 із матеріалами, що можуть бути доказом наявності підстав для визнання останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС України встановлено відсутність умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. №3671-VI (надалі - Закон №3671), згідно із чим було прийняте Рішення №89-19.

Не погоджуючись із Рішенням №89-19, ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом про визнання такого Рішення протиправним та його скасування. Рішенням суду від 07.04.2020 р., залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2020 р., у справі №640/4982/19 було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. При цьому ухвалою Верховного Суду №К/9901/30440/20 від 30.11.2020 р. касаційну скаргу останнього на рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі №640/4982/19 не було прийнято до розгляду судом касаційної інстанції та повернено особі, яка її подала.

14.01.2021 р. ОСОБА_1 повторно подано до міграційної служби заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (надалі - Заява від 14.01.2021 р.), однак ЦМУ ДМС на підставі наказу №38 від 03.02.2021 р. (надалі - Наказ №38) було відмовлено заявнику в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки дана Заява є очевидно необґрунтованою у зв`язку із тим, що останньому за Заявою від 05.03.2018 р. вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутністю підстав, встановлених п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону №3671, тим часом як зазначені у повторно поданій Заяві умови залишились не змінними. Згідно із цим останньому надіслано письмове повідомлення №25 від 03.02.2021 р. (надалі - Повідомлення №25) з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

За таких обставин ОСОБА_1 , вважаючи, що рішенням про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, порушені його права та законні інтереси, звернувся до адміністративного суду із відповідною позовною заявою та просить про їх захист шляхом визнання Повідомлення №25 протиправним та його скасування, а також шляхом зобов`язання ЦМУ ДМС повторно розглянути Заяву від 14.01.2021 р.

При цьому у позовній заяві викладені пояснення про те, що вперше ОСОБА_1 звернувся до міграційної служби із Заявою від 05.03.2018 р., оскільки він вимушений перебувати поза межами РФ та не може користуватися захистом країни своєї громадянської належності через постійні погрози з боку невстановлених осіб його життю та здоров`ю, а також здоров`ю його батьків, які перебувають у м. Хабаровськ РФ, але відповідачем не було взято до уваги наведені заявником обставини та прийняте Рішення №89-19 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутністю стосовно нього передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону №3671 умов.

Аргументуючи свою позицію щодо наявності інших підстав для звернення до міграційної служби із повторною Заявою від 14.01.2021 р., позивач зазначає, що станом на дату її подання обставини, які викладені у попередній Заяві, не зникли та призвели до трагічних наслідків - смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його матері після чергових телефонних дзвінків невстановлених осіб з погрозами фізичної розправи. Вказані систематичні погрози також призвели до порушення нормального життя всієї родини ОСОБА_1 , зокрема, внаслідок цих подій та сильного стресу дружина позивача захворіла на системний червоний вовчак, а його донька змушена перебувати на домашньому навчанні через обґрунтовані побоювання за її життя та здоров`я.

До того ж ОСОБА_1 звертає увагу суду на той факт, що на території РФ відносно нього сфальсифіковано кримінальну справу за ч.4 ст.159 Кримінального кодексу РФ (шахрайство), яка заведена саме з метою політичного переслідування його та членів його родини за критику позивачем діючої влади у РФ щодо військової агресії на території України.

Таким чином ОСОБА_1 вважає умови подання ним Заяви від 14.01.2021 р. новими та відмінними від тих, що слугували підставою для звернення до міграційної служби із попередньою Заявою від 05.03.2018 р., у зв`язку із чим вказує на умисне залишення ЦМУ ДМС поза увагою викладені у повторній Заяві факти, що свідчить про незаконність та необґрунтованість прийнятого відповідачем рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Поряд із цим, заперечуючи проти задоволення позову, відповідач у своєму відзиві посилається на те, що у Заяві від 14.01.2021 р. позивач наводить факти про можливість його переслідування у РФ, які є похідними та тотожними відомостям, наведеним у попередній Заяві від 05.03.2018 р, спростованими ДМС України під час її розгляду та прийняття Рішення №89-19, яке, у свою чергу, визнано законним у судовому порядку. Інших документів або переконливих тверджень заявник під час розгляду матеріалів особової справи №2021KYIV0004 за Заявою від 14.01.2021 р. не надав, фактів наявності нових обставин для визнання останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не встановлено.

Крім того, за доводами відповідача, іншою ж підставою для прийняття ним рішення про відмову громадянину РФ ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувало не встановлення за результатами розгляду матеріалів особової справи №2021KYIV0004 взаємозв`язку між погіршенням стану здоров`я заявника та його дружини із твердженнями позивача щодо переслідування, а наявність таких захворювань як системний червоний вовчак (автоімунне захворювання) та гіпертонічна хвороба (захворювання системи кровообігу) само по собі не є конвенційною ознакою для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Більше того, проведений ЦМУ ДМС аналіз матеріалів особової справи ОСОБА_1 в контексті наданих ним документів та тверджень дав підстави відповідачу для висновку про недоведеність заявником неможливості свого повернення до країни громадянської належності, оскільки позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ст.1 Закону №3671, у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, адже він не займався публічною діяльністю у РФ та ніколи не був членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, не брав участі в акціях протесту, натомість інформація щодо переслідування громадян РФ, які будь-яким чином висловлюють підтримку України в російсько-українському конфлікті, є загальновідомою.

Таким чином, оскільки всі зазначені позивачем як у повторній Заяві, так і у позові обставини та додані до них докази фігурують у матеріалах особової справи №2018КV0044 за попереднім зверненням громадянина РФ ОСОБА_1 , ЦМУ ДМС прийшло до висновку про незмінність умов, передбачених пп.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону №3671, за яких заявнику було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за першим зверненням позивача, внаслідок чого у відповідача були наявні законні підстави для відмови в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також для прийняття відповідного рішення у вигляді Наказу №38 та надсилання Повідомлення №25.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішенню спору по суті, і в залежності від встановленого суд приймає рішення про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає безпосередньо Закон №3671.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 р. і Протоколу щодо статусу біженців 1967 р. та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 ч.1 ст.1 Закону №3671 визначено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п.13 ч.1 цієї статті.

Заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у п.п.1 і 13 ч.1 цієї статті (п.8 ч.1 ст.1 Закону №3671).

За вимогами ч.5 ст.5 Закону №3671 особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені у ст.6 Закону №3671, за змістом якої не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника (ч.1 ст.7 Закону №3671).

Частиною 7 ст.7 Закону №3671 також встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Порядок попереднього розгляду заяв передбачено у ст.8 Закону №3871, відповідно до ч.1 якої центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно із ч.4 та ч.6 ст.8 Закону №3671 рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення (ч.7 ст.8 Закону №3671).

Крім того, з метою організації прийняття заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 р. №649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (надалі - Правила №649).

Вимоги до оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлені у розділі ІІІ Правил №649, у п.3.1 якого вказано, що в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають міститися такі відомості: прізвище, ім`я (імена), по батькові заявника, дані паспорта або іншого документа, що посвідчує особу (у разі його відсутності - зазначені причини, через які він був утрачений), громадянство/підданство, країна постійного проживання, місце та підстави (за наявності) проживання в Україні, місце, час та спосіб перетинання державного кордону України, відомості про членів сім`ї заявника, підписи заявника або законного представника, перекладача (у разі необхідності), дата складання заяви.

Заявник зобов`язаний також надати всі наявні у нього документи та інформацію, що необхідні для обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або зазначити причини, через які ці документи та інформація не можуть бути надані, та повідомити, де такі документи знаходяться чи можуть знаходитися або хто може надати чи підтвердити відповідну інформацію.

Відповідно до п.4.1 Правил №649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених ч.ч.2 та 3 ст.8 Закону. Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності).

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13). У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно із п.4.3 та 4.4 Правил №649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, передбачені п.4.3 цього розділу, оформлюються наказом територіального органу ДМС (додаток 14).

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16) (п.4.6 правил №649).

Отже, аналіз викладених вище норм дає підстави для висновку, що Закон №3671 чітко визначає питання встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, у т.ч. порядок прийняття заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порядок прийняття рішення за такою заявою центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Водночас процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, врегульована нормами Правила №649.

Суд також вважає за належне звернути увагу на те, що відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 р. (надалі - Конвенція) і Протоколу щодо статусу біженців 1967 р. (надалі - Протокол) поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Також практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 р. за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають, що при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (надалі - УВКБ ООН) видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції та Протоколу) (Женева, 1992 р.), згідно із яким процес визначення статусу біженця проходить у два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи; 2) встановлення, чи відповідають такі факти положенням Конвенції та Протоколу.

Відповідно до п.195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані насамперед самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду №К/9901/53161/18 від 21.11.2019 р. (справа №816/2279/17).

Як вбачається з матеріалів справи, вперше ОСОБА_1 звернувся до органів міграційної служби із Заявою від 05.03.2018 р., підставами звернення із якою слугували тиск на нього та постійні погрози з боку невстановлених осіб, а також фабрикування у 2015 р. кримінальної справи через обвинувачення у шахрайстві у зв`язку із власними політичними поглядами та висловлюваннями на адресу діючої влади РФ.

Проте 06.03.2019 р. ДМС України за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів в особовій справі №2018КV0044 громадянина РФ ОСОБА_1 було прийняте Рішення №89-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. До речі, під час судового оскарження позивачем вказаного Рішення судами було встановлено та підтверджено правомірність його прийняття за відсутності передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671 підстав.

При цьому судами також встановлено, що позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671, а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, у зв`язку із чим дійшли висновку про відсутність будь-яких елементів переслідування заявника за ознакою політичних переконань в країні громадянської належності.

До того ж суди погодились із доводами відповідачів, що пояснення особи щодо фальсифікації кримінальної справи є неприйнятними, оскільки наведені ОСОБА_1 обставини свідчать про бажання останнього ухилитись від кримінальної відповідальності в країні громадянської належності, у той час як звернення за міжнародним захистом на території України не має під собою будь-якого політичного підґрунтя або ситуації наявності цілком доведених побоювань зазнати певних переслідувань.

Суд звертає увагу, що у відповідності до ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, оскільки Рішення №89-19 про відмову громадянину РФ ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було визнано законним рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.04.2020 р., залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2020 р., у справі №640/4982/19, тому обставини та умови, визначені у п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671 не підлягають доказуванню в даній адміністративній справі, адже були предметом судового розгляду у справі №640/4982/19.

Поряд із цим 14.01.2021 р. ОСОБА_1 повторно подав до міграційної служби Заяву із зазначенням таких причин звернення за міжнародним захистом, як продовження з 2018 р. здійснення невідомими особами погроз його батькам та родині, що призвели до смерті матері заявника, встановлення дружині діагнозу «системний червоний вовчак», погіршення його стану здоров`я - гіпертонія та ризик інсульту, а також до позбавлення його малолітньої доньки можливості вести повноцінний спосіб життя - відвідувати школу та виходити на прогулянки, адже дитина знаходиться на домашньому навчанні. До своєї Заяви позивач також надав наступні документи, необхідні для обґрунтування Заяви: внутрішній та закордонний паспорт громадянина РФ; посвідку на постійне проживання в Україні; копію свідоцтва про смерть матері; висновок лікаря про діагноз дружини.

Однак 03.02.2021 р. ЦМУ ДМС на підставі висновку головного спеціаліста прийнято Наказ №38, яким відмовлено заявнику в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивача проінформовано Повідомленням №25, де зазначено, що таке рішення прийняте у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутністю підстав, встановлених п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону №3671, тим часом як зазначені у поданій Заяві умови залишились не змінними.

У той же час ОСОБА_1 у позовній заяві вказує, що станом на дату подання Заяви від 14.01.2021 р. обставини, які викладені у попередній Заяві, не зникли та призвели до трагічних наслідків - смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його матері після чергових телефонних дзвінків невстановлених осіб з погрозами фізичної розправи. Вказані систематичні погрози також призвели до сильного стресу дружини позивача, яка захворіла на системний червоний вовчак, а його донька змушена перебувати на домашньому навчанні внаслідок обґрунтованих побоювань за її життя та здоров`я.

При цьому ОСОБА_1 звертає увагу суду на той факт, що на території РФ відносно нього сфальсифіковано кримінальну справу за ч.4 ст.159 Кримінального кодексу РФ (шахрайство), яка заведена саме з метою політичного переслідування його та членів його родини за критику позивачем діючої влади у РФ щодо військової агресії на території України.

За таких обставин ОСОБА_1 вважає умови подання ним Заяви від 14.01.2021 р. новими та відмінними від тих, що слугували підставою для звернення до міграційної служби із попередньою Заявою від 05.03.2018 р., у зв`язку із чим вказує на умисне залишення ЦМУ ДМС поза увагою викладені у повторній Заяві факти.

Поряд із цим суд зважає на положення ст.40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС №2013/32/ЕU від 26.06.2013 р. «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)», у якій вказано, що з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. До речі, Директива регламентує, що у разі якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

На основі проведення порівняльного аналізу положень Директиви Європейського парламенту, Ради ЄС «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту» №2013/32/ЕU від 26.06.2013 р. та норм національного законодавства у вказаній сфері можна дійти висновку, що «повторна заява» означає подальшу заяву, подану особою, якій відмовлено у наданні захисту на підставі відсутності умов, зазначених у п.п.1 і 13 ч.1 ст.1 Закону №3671, після прийняття остаточного рішення за попередньою заявою, у зв`язку з виникненням зазначених обставин. Поняття «нові обставини» може застосовуватись лише за умови, коли заявник у ході проведення попередньої процедури не з власної вини був не в змозі обґрунтувати факти, зазначені в п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону №3671, включаючи процедуру оскарження відповідного рішення.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду №К/9901/33118/19 від 21.11.2019 р. (справа №826/11556/17).

Як вбачається з протоколу співбесіди від 19.01.2021 р., заявник зазначає новими обставинами, які змусили його повторно звернутись за захистом до міграційної служби із Заявою, наявність в Україні неповнолітньої дитини та дружини, яка отримує інвалідність за станом здоров`я, а також продовження здійснення погроз у вигляді смс-повідомлень та дзвінків невідомих людей на адресу ОСОБА_1 та його родини (родичів, які проживають на території РФ та на території України). Одночасно заявник припускає, що організатором погроз зі сторони РФ та за підтримки її правоохоронних органів є ОСОБА_2 - колишній бізнес-партнер та знайомий позивача. При цьому причиною такої підтримки правоохоронних органів ОСОБА_1 вказує сфабриковану кримінальну справи проти нього за ч.4 ст.159 Кримінального кодексу РФ (шахрайство).

Таким чином, у Заяві від 14.01.2021 р. ОСОБА_1 вважає нововиявленою обставиною продовження отримання усних та письмових погроз протягом 2018-2020 рр., проте ані під час звернення із Заявою від 14.01.2021 р. та співбесіди із представником ЦМУ ДМС, ані під час судового розгляду даної справи будь-яких доказів про обґрунтованість побоювань за особисту небезпеку та/або переслідування у країні громадської належності позивачем не наведено та не надано, у т.ч.: листів або смс-повідомлень із викладеними погрозами, доказів звернення із заявою до правоохоронних органів щодо таких погроз, тощо. У зв`язку з цим слід зазначити, що нові умови, які з`явилися у правовій дефініції «додатковий захист» можуть бути застосовані лише у випадку наявності загрози життю, безпеці чи свободі заявника та/або його родини, оскільки вони є похідними від вказаних обставин. Наведена обставина (наявність особистої загрози життю, безпеці чи свободі заявника та/або його родини) судом визнається недостовірною, тому не може бути прийнята до уваги.

Також суд приймає до уваги твердження відповідача про відсутність взаємозв`язку між посиланнями ОСОБА_1 на погрози та смертю його матері або хворобою дружини, адже відповідно до дослідженої ЦМУ ДМС в Інтернеті та не спростованої позивачем інформації причинами таких обставин є порушення нервової, імунної системи, тому наявність таких захворювань, що за доводами позивача пов`язано зі стресом, само по собі не є беззаперечною умовою для отримання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, під час судового розгляду даної справи було встановлено, що позивач не надав достовірних та обґрунтованих фактів щодо його особистого переслідування, погроз та загроз його життю та/або життю родини у країні походження. Інформація щодо переслідування громадян РФ, які будь-яким чином висловлюють підтримку України в російсько-українському конфлікті є загальновідомою, а тому суд погоджується із з Висновком та запереченнями відповідача, що Заява від 14.01.2021 р. не містить об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань, що є необхідним для вирішенням питання оформлення документів заявника для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Натомість суд зауважує, що у повторній Заяві ОСОБА_1 наводить факти про можливість його переслідування у РФ, фабрикування щодо нього кримінальної справи у РФ, які тотожні відомостям, що спростовані ДМС та судами під час розгляду попередньої Заяви від 05.03.2018 р., що було також встановлено відповідачем у письмовому висновку ЦМУ ДМС від 19.01.2021 р. щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (надалі - Висновок), на підставі якого прийнято Наказ №38.

При цьому з протоколу співбесіди від 19.01.2021 р. вбачається, що позивач безпосередньо сам посилається на докази, які підтверджують погрози на його адресу, що містяться у матеріалах його попередньої справи. Щодо інших матеріалів, які є новими, заявник зазначив про бажання їх надіслати на електронну пошту (скриньку), однак докази виконання таких дій у матеріалах особової справи №2021KYIV0004 громадянина РФ ОСОБА_1 та даної адміністративної справи відсутні.

Тим же часом, як зазначає відповідач у Висновку та жодним чином не спростовано позивачем у позовній заяві, що з мережі Інтернет підтверджується порушення прав людини у РФ, у т.ч. фальсифікації кримінальних справ, проте це стосується членів певних категорій політичних опонентів, правозахисників, журналістів, членів певних організацій. Жодних доказів на підтвердження факту здійснення таких порушень стосовно ОСОБА_1 до суду не надавалось, у зв`язку із чим суд не приймає до уваги одні лише посилання у позові на погрози з боку невстановлених осіб або представників влади у країні громадянської належності позивача за його погляди і висловлювання в адресу діючої влади та військової агресії, як на причину переїзду до України.

За таких обставин суд дійшов до висновку, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань за ознаками, зокрема політичних переконань, не є обґрунтованими за відсутності нових фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, оскільки органами ДМС та судом було встановлено відсутність загрози для позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також у матеріалах справи відсутні нові докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі у країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, тому з огляду на встановлені обставини посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у разі повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді переслідувань, утисків, тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання відносно позивача, що відповідали б вимогам Конвенції, Протоколу та Директиви.

Таким чином, відповідачем під час розгляду повторної Заяви від 14.01.2021 р. та матеріалів особової справи №2021KYIV0004 громадянина РФ ОСОБА_1 було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої встановлено, що надані заявником відомості ґрунтуються виключно на його особистих твердженнях і немає ніякого документального підтвердження наявності жодних нововиявлених обставин, що вказували б про можливість визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону.

Враховуючи вищенаведене, оскільки зазначені у Заяві від 14.01.2021 р. умови для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, залишились незмінними від умов звернення із Заявою від 05.03.2018 р., у задоволенні якої Рішенням №89-19 було раніше відмовлено у зв`язку із відсутністю підстав, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону №3671 для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд дійшов висновку про наявність у відповідача законних підстав для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за Заявою від 14.01.2021 р., що оформлене Наказом №38

Поряд із цим, суд звертає увагу, що відповідно до викладених у позовній заяві обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, ОСОБА_1 не погоджується із рішенням відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, натомість змістом позовних вимог є визнання протиправним та скасування Повідомлення №25.

У той же час слід вказати, що положення ч.1 та ч.2 ст.55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Крім того, згідно із п.2 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

При цьому суд зазначає, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч.2 ст.55 Конституції України (п.1 резолютивної частини рішення №6-зп від 25.11.1997 р., п.1 резолютивної частини рішення №9-зп від 25.12.1997 р. та п.1 резолютивної частини рішення №19-рп/2011 від 14.12.2011 р.).

У рішенні №19-рп/2011 від 14.12.2011 р. Конституційний Суд України вказав, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.2 ст.3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Системне тлумачення ст.55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що ч.2 цієї статті гарантує «кожному» захист «своїх прав», які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Тобто гарантоване ст.55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За змістом п.1 та п.2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Враховуючи вищенаведене, публічно-правовим спором є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

У свою чергу, невід`ємним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Отже, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов`язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення

Поряд із цим індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п.19 ч.1 ст.4 КАС України).

З огляду на викладене суд зазначає, що Повідомлення №25 є лише формою інформування позивача про факт прийняття Наказу №38, яким власне і вирішено відмовити ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому правові наслідки для позивача створює виключно Наказ №38, натомість Повідомлення №25 не порушує права ОСОБА_1 .

Враховуючи встановлені обставини, оскільки у повторній Заяві від 14.01.2021 р. позивачем не наведено обставин, які б свідчили про зміну або появу нових умов, передбачених п.п.1 чи/та 13 ч.1 ст.1 Закону №3671, суд дійшов висновку, що ЦМУ ДМС своїм Наказом №38 правомірно та обґрунтовано відмовлено ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Як наслідок, також відсутні підстави для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на похідний характер такої позовної вимоги.

До речі, суд вважає за необхідне вказати, що відповідно до ч.1 ст.17 Закону №3671 особа, якій відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, зазначених у п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, у разі виникнення зазначених умов може повторно звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні) сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01 від 06.09.2005 р., п.89), «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 18.07.2006 р., п.23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04 від 10.02.2010 р., п.58) принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) від 09.12.1994 р., п.29).

Відповідно до ч.5 та ч.8 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно із ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За вимогами ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Підсумовуючи вищевикладене, наведені у сукупності обставини та досліджені документальні докази суд вважає достатніми для висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки відповідач як суб`єкт владних повноважень довів правомірність прийняття ним Наказу №38.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що особі, яка не є суб`єктом владних повноважень у разі відмови у задоволені позову - судовий збір поверненню не підлягає.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова