Справа № 420/8916/20
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2021-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/8916/20

Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.
Місце та час укладення судового рішення «--:--», м. Одеса
Повний текст судового рішення складений 14.12.2020р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Градовського Ю.М., Яковлева О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, -

ВСТАНОВИВ:

10.09.2020р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки; зобов`язання нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачами при звільненні його зі ЗС України протиправно не проведено розрахунки та виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2020р. позов задоволений, визнано протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації; зобов`язано Військово-медичний клінічний центр Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпуски, як учаснику бойових дій за період з 2016р. по 2019р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального, процесуального права, Військово-медичний клінічний центр Південного регіону подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та залишити позов без розгляду.

Апелянт посилається на те, що оскільки позивач проходив військову службу у самостійній військовій організації в/ч НОМЕР_1 , тому саме вона повинна здійснити нарахування позивачу належного йому на день звільнення грошового забезпечення.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що старший солдат ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді старшого водія автомобільного відділення №2 взводу матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 приймав безпосередню участь в проведенні антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, 11.04.2019р. отримав статус учасника бойових дій. /а.с.9/

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 11.04.2019р. №37-РС ОСОБА_1 був звільнений з військової служби відповідно до пункту 2 ч.5 ст. 26 Закону Україні «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби у запас за пп. «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу» у запас. /а.с.11/

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.04.2019р. №103 позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

01.05.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону із заявою про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р.; проведення перерахунку та доплати індексації грошового забезпечення (враховуючи фіксовану суму індексації за березень 2018р.) за період з 01.03.2018р. по 11.04.2019р.; виплати компенсації за невикористані дні відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2019р. (посвідчення учасника бойових дій від 03.07.2016р. НОМЕР_2 ); надання інформації щодо розмірів посадових окладів в січні 2018р. та квітні 2018р. за займаними посадами військової частини НОМЕР_1 .

У визначений законодавством термін відповідь він не отримав.

Вважаючи протиправними дії відповідачів щодо невиплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій тривалістю 14 календарних днів за 2016-2019 роки, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позову з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ (надалі - Закон України №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. №3551-ХІІ (надалі - Закон України №3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996р. №504/96-ВР (надалі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст.16-2 Закону України №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі, якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом 3 п.14 ст.10-1 Закону України №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п.17 ст.10-1 Закону України №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п.18 ст.10-1 Закону України №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п.19 ст.10-1 Закону України 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993р. №3543-XII та «Про оборону України» від 06.12.1991р. №1932-XII (надалі Закони України №3543-XII та №1932-XII відповідно).

За визначенням ст.1 Закону України №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону України №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в ст.1 Закону України №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом України №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Як вбачається з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.04.2019р. №103 ОСОБА_1 не була нарахована та, як наслідок виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій тривалістю 14 календарних днів за 2016-2019 роки.

З огляду на зазначене при звільненні з військової служби у запас ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористані у 2016-2019 роках додаткові відпустки як учасник бойових дій, передбачені п.12 ч.1 ст.12 Закону України №3551-ХІІ, а тому військовою частиною протиправно не визначено в наказі про звільнення ОСОБА_1 №103 від 11.04.2019р. про наявність заборгованості та виплату грошової компенсації ОСОБА_1 за додаткові відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016р. по 2019р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Дана правова позиція викладена у відповідності до постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019р. у зразковій справі №620/4218/18.

При цьому, з 04.09.2015р. по 11.04.2020р. позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка фактично відповідно до наказів командира в/ НОМЕР_1 здійснює нарахування належного до виплати військовослужбовцям грошового забезпечення, а Військово-медичний клінічний центр Південного регіону здійснює виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, оскільки в/ч НОМЕР_3 знаходиться на фінансовому забезпеченні Центру.

Таким чином, при вирішенні справи, суд першої інстанції помилково визнав протиправними дії Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо нарахування позивачу належного грошового забезпечення. /а.с.165-166/

Посилання апелянта про можливе порушення представником позивача вимог Закону України «Про запобігання корупції» колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначене не свідчить про порушення вимог КАС України щодо представництва особи у суді.

З огляду на викладене, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права щодо визначення належного відповідача, тому в порядку ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону задовольнити частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року скасувати.

Ухвалити у справі постанову, якою визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати, а Військово-медичний клінічний центр Південного регіону виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпуски, як учаснику бойових дій за період з 2016р. по 2019р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Головуючий суддя Крусян А.В.
Судді Градовський Ю.М. Яковлєв О.В.