Справа № 415/5657/21
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2021-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року справа №415/5657/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., секретаря судового засідання Тішевського В.В., за участю позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 11 серпня 2021 р. у справі № 415/5657/21 (головуючий І інстанції Калмикова Ю.О.) за позовом ОСОБА_1 до поліцейського взводу 1 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Харченко Анастасії Іванівни про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Лисичанського міського суду Луганської області з позовом до поліцейського взводу 1 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Харченко Анастасії Іванівни (далі відповідач), в якому просив: визнати протиправною і скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ДП18 № 617505, винесену 23.07.2021 року поліцейським взводу 1 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції сержантом поліції Харченко Анастасією Іванівною, про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 127 КУпАП, стягнути витрати по сплаті судового збору за подання цього позову на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 11 серпня 2021 року відмовлено у задоволені позовних вимог.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду яке прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано ч.4 ст.159 КАС України, а саме суд не кваліфікував як визнання позову не подання відповідачем відзиву. Також, судом першої інстанції порушено норми процесуального права в частині неповідомлення позивача про дату , час і місце судового засідання. Апелянт посилається на безпідставне прийняття судом в якості доказу відеозапису, який в порушення ст. 99 КАС України, як електронний доказ не містив ЕЦП. Також, відповідачем було порушено права позивача в частині не розгляду та не задоволення клопотання про надання йому відповідачем захисника. Також, суд не надав оцінки доводам позивача на те, що при переході він керувався дорожнім знаком 5.35.1 «Пішохідний перехід», що вказує на відсутність в його діях порушення.

Позивач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.

Відповідач у судове засідання не з`явися, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що дає суду право провести апеляційний перегляд справи у його відсутність.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення ДП18 №617507 від 23.07.2021, прийнятою поліцейським взводу 1 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Харченко А.І., позивача притягнуто до відповідальності за скоєне адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 127 КУпАП та застосовано до позивача адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн.

Згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення ДП18 №617507 від 23.07.2021, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 23.07.2021 о 16 годині 38 хвилин м. Лисичанськ вул. Гетьманська, буд. 31, пішохід пройшов проїзну частину у невстановленому місці, а саме: поза пішохідним переходом, чим порушив п. 4.7 ПДР України.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали адміністративної справи містять належні докази для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 127 КУпАП та постанова була складена з дотриманням ст.283 КУпАП.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР ).

Відповідно до п. 1.3. ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Згідно з пунктом 1.9. ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 1.10 ПДР України, пішохід - особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу. До пішоходів прирівнюються також особи, які рухаються в кріслах колісних без двигуна, ведуть велосипед, мопед, мотоцикл, везуть санки, візок, дитячу коляску чи крісло колісне.

Пішохідний перехід - ділянка проїзної частини або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками 5.35.1-5.37.2, дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3, пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами, а на перехресті за відсутності пішохідних світлофорів, дорожніх знаків та розмітки - шириною тротуарів чи узбіч.

Проїзна частина - елемент дороги, призначений для руху нерейкових транспортних засобів. Дорога може мати декілька проїзних частин, межами яких є розділювальні смуги.

За пунктом 4.7 ПДР України, пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч.

Отже, для забезпечення безпеки дорожнього руху пішоходи зобов`язані користуватися пішохідними переходами під час перетину проїзної частини, які позначаються спеціальною розміткою та/або спеціальними знаками та/або обладнуються світлофорами, а у разі якщо вищезгадані засоби регулювання відсутні, ширина пішохідного переходу визначається шириною тротуару чи узбіччя. Переходячи проїзну частину, пішоходи зобов`язані рухатися тільки в межах пішохідного переходу, виходити за його межі заборонено.

За положенням п. 4.8 ПДР України, якщо в зоні видимості немає переходу або перехрестя, а дорога має не більше трьох смуг руху для обох його напрямків, дозволяється переходити її під прямим кутом до краю проїзної частини в місцях, де дорогу добре видно в обидва боки, і лише після того, як пішохід упевниться у відсутності небезпеки.

Тобто, тільки за відсутності пішохідних переходів в обидва боки на відстані видимості допускається перехід поза пішохідним переходом проїзної частини, яка має не більше трьох смуг руху для обох його напрямків.

Частиною 1 статті 127 КУпАП встановлено, що непокора пішоходів сигналам регулювання дорожнього руху, перехід ними проїзної частини у невстановлених місцях або безпосередньо перед транспортними засобами, що наближаються, невиконання інших правил дорожнього руху - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Порядок використання фото та відео техніки встановлюється п. 9 ч.1 ст.31 та ст.40 Закону України «Про національну поліцію».

При цьому норма статті 31 Закону України «Про національну поліцію» є загальною нормою, яка безпосередньо не регламентує порядок застосування технічних приладів та технічних засобів.

Спеціальною нормою, яка регламентує порядок застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису є ст. 40 Закону України «Про національну поліцію».

Статтею 40 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Згідно частини 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 КАС України, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підтвердження обставин справи, відповідачем до суду першої інстанції додано диск з відеозаписом.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Згідно з ч. 2 ст. 99 КАС України, електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

За ч. 4-5 ст. 99 КАС України учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Отже, учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ в таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом.

Згідност. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документдокумент, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

У разі надсилання електронного документа кільком адресатам або його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Суд зазначає. що матеріальний носій - лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

Долучений до матеріалів провадження в якості речового доказу DVD-R диск з відеозаписом обставин події був виготовлений у зв`язку із необхідністю надання інформації, яка має значення у адміністративному провадженні та є самостійним джерелом доказу похідним від інформації, що зберігається на комп`ютері в електронному вигляді у виді файлів.

Таким чином, записаний на оптичний диск - носій інформації електронний файл у вигляді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документу.

Оптичний DVD диск з відеофіксацією порушення з приладу є відповідними доказами передбаченими ст. 251 Кодексом України про адміністративні правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) повинен був встановити наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до висновків Верховного Суду в справі № 751/6069/19, записаний на оптичний диск - носій інформації електронний файл у вигляді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документу.

Доводи скаржника щодо визнання відеозапису неналежним доказом через відсутність електронного цифрового підпису колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки відповідач надав відеозапис в оригіналі, що не потребує завірення ЕЦП.

Такий висновок колегії суддів відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій в постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 33/1539/16.

Отже, наданий відповідачем відеозапис є допустимим доказом.

Відеозапис поданий відповідачем на підтвердження факту порушення позивачем правил дорожнього руху, може вважатися належним доказом у зв`язку з тим, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності містить посилання на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис.

З відеозапису, вбачається що позивач-пішохід пройшов проїзну частину у невстановленому місці, а саме: поза пішохідним переходом, яким був в зоні його видимості, чим порушив п. 4.7 ПДР України.

Суд не приймає посилання позивача, як на відсутність в його діях ознак порушень, на те, що при переході він керувався дорожнім знаком 5.35.1 «Пішохідний перехід», оскільки, як вбачається з відеозапису, позивач почав рух з транспортної зупинки на значній відстані від зазначеного дорожнього знаку, при наявному в зоні видимості перехрестя де був розташований вказаний знак.

Також, відеозаписи свідчать, що інспекторами поліції роз`яснено позивачу його права та обов`язки.

Згідно ч.2 статті 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що наданими відеозаписами зафіксовано факт порушення позивачем вимог п.4.7 ПДР України, будь-яких протиріч при дослідженні цих доказів щодо наявності в діях позивача адміністративного правопорушення, не має.

Щодо посилання апелянта на порушення його прав в частині не розгляду та не задоволення клопотання про надання йому відповідачем захисника, суд зазначає, що з відеозапису вбачається, що позивачем було заявлено клопотання про надання відповідачем йому захисника, при цьому, стаття 286 КУпАП не передбачає обов`язку інспектора надавати захисника особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, у зв`язку з чим не вбачається порушення прав позивача. Позивачеві відповідачем було роз`ясненні його права на правову допомогу при розгляді справи чим він не скористався. Крім того, позивачем не було заявлено клопотання щодо відкладення слухання справи для залучення захисника.

Зважаючи на викладене, суд дійшов до висновку про наявність підстав для притягнення позивача до відповідальності за порушення ним правил дорожнього руху, ознаки якого підпадають під дію ч.1 статті 127 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов до висновку, що відповідачем доведено скоєння позивачем адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 127 КУпАП.

Щодо посилання апелянта на не застосування ч.4 ст.159 КАС України, а саме суд не кваліфікував як визнання позову не подання відповідачем відзиву, суд зазначає, що вказана норма визначає право, а не обов`язок суду кваліфікувати як визнання позову не подання відповідачем відзиву. Крім того, з клопотання про розгляд справи без участі відповідача, останній, зокрема, просив долучити в якості доказу відеоматеріали, якими зафіксовано адміністративне правопорушення позивачем, отже, суд з урахуванням вказаний дій відповідача не міг кваліфікувати дії відповідача як визнання позову.

Суд не приймає посилання позивача на порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині неповідомлення позивача про дату , час і місце судового засідання, оскільки матеріали справи містять додаткові пояснення позивача від 02.08.21 в яких, зокрема, є посилання на ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження, в якій поміж іншого було зазначено дату час і місце судового засідання.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статями 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 11 серпня 2021 р. у справі № 415/5657/21 - залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 11 серпня 2021 р. у справі № 415/5657/21 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Повне судове рішення проголошено та підписано 27 жовтня 2021 року

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.А. Блохін

Т.Г. Гаврищук