Справа № 640/9996/20
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2021-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9996/20 Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючий суддя: Черпіцька Л.Т.
Глущенко Я.Б.
судді:Собків Я.М.

за участю секретаря: Зуєнка Д.П.

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Пастульга В.Є.,

представника відповідача Грімова Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національної поліції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.07.21 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії ,

В С Т А Н О В И Л А:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Національної поліції України, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ №383 о/с від 03.04.2020 року "По особовому складу Департаменту вибухотехнічної служби" в частині звільнення полковника поліції ОСОБА_1 з посади заступника начальника департаменту вибухотехнічної служби начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення та моніторингу;

- поновити полковника поліції ОСОБА_1 на посаді заступника начальника департаменту вибухотехнічної служби - начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення та моніторингу;

- стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказ №383 о/с від 03.04.2020 року «По особовому складу Департаменту вибухотехнічної служби» в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за статтею 77 частини 1 пункту 4 Закону України «Про Національну поліцію» з 5 квітня 2020 року прийнятий з порушенням норм чинного законодавства. Вказував, що при прийнятті оскаржуваного наказу №383 о/с від 03.04.2020 року відповідачем не були враховані переваги ОСОБА_1 для залишення на роботі, чим порушено вимоги частини 5 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію». Також, зауважено на порушенні вимог частини 2 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано наказ №383 о/с від 03.04.2020 року "По особовому складу Департаменту вибухотехнічної служби" в частині звільнення полковника поліції ОСОБА_1 з посади заступника начальника департаменту вибухотехнічної служби начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення та моніторингу.

Поновлено полковника поліції ОСОБА_1 на посаді заступника начальника департаменту вибухотехнічної служби - начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення та моніторингу з 06.04.2020 року.

Стягнуто з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.04.2020 року.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги в розмірі 12 000,00 грн (дванадцять тисяч гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України ( 01601, м.Київ, вул. академіка Богомольця, 10).

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення полковника поліції ОСОБА_1 на посаді заступника начальника департаменту вибухотехнічної служби - начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення та моніторингу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми за один місяць.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач всупереч чинному законодавству України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці не запропонував позивачу всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, тому, протиправно звільнив позивача.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Мотивуючи апеляційну скаргу зазначає, що Національною поліцією України було дотримано процедуру звільнення позивача через скорочення штатів, а тому дії Національної поліції повністю відповідають вимогам чинного законодавства. Крім того вказує на те, що 05.02.2020 ОСОБА_1 був попереджений під особистий підпис про те, що посада, яку він обіймає буде скорочена та про наступне можливе звільнення відповідно до п.4 ч.1 статті 77 Закону України « Про Національну поліцію».

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить судове рішення залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 10 жовтня 2000 року по 6 листопада 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України.

Наказом НП України від 09.10.2017 № 832 о/с (копія додається) полковника поліції ОСОБА_1 було призначено на посаду заступника начальника Департаменту вибухотехнічної служби - начальника управління організаційно- аналітичного забезпечення та моніторингу.

Відповідно до наказу Національної поліції України від 03 квітня 2020 року № 383 о/с «По особовому складу Департаменту вибухотехнічної служби» полковника поліції ОСОБА_1 (НОМЕР_1) заступника начальника Департаменту- начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення та моніторингу з 05 квітня 2020 року звільнено за ч.1 п.4 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Підставою прийняття вказаного наказу слугували попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 05.02.2020, наказ Національної поліції України від 05.02.2020 № 84 та лист МВС від 04.03.2020 №7437/1/22-2020.

Не погоджуючись з наказом про звільнення №383 о/с від 03.04.2020 року, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

У своїй діяльності відповідно до статті 3 Закону №580-VIII поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 68 Закону №580-VIII поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Нормами частини третьої статті 68 Закону №580-VIII визначено, що поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

За приписами пункту 4 частини першої статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Перебування поліцейського, посада якого скорочена, на лікарняному, у відрядженні чи у відпустці не є перешкодою для його призначення на іншу посаду або звільнення зі служби в поліції відповідно до положень цієї статті, за умови його персонального у письмовій формі попередження у встановлений законом строк (частина четверта статті 68 Закону №580-VIII).

Частиною п`ятою статті 68 Закону №580-VIII визначено, що переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

Згідно частини першої статті 65 Закону №580-VIII законодавець зауважив, що переміщення поліцейських здійснюється, зокрема на рівнозначні посади: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; за ініціативою поліцейського; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський: у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду.

Відповідно до статті 65 Закону №580-VIII скорочення посади, яку обіймає поліцейський є однією з підстав його переведення на рівнозначну або нижчу посаду, а частиною другою статті 68 цього ж Закону передбачена можливість призначення поліцейського, посада якого скорочена, за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції, а не тільки в тому, де він проходив службу.

У той же час положенням спеціального законодавства, a саме нормами Закону України "Про Національну поліцію" не врегульовано процедуру звільнення в зв`язку зі скороченням штатів, та дотримання трудових гарантій такої особи, тому необхідно застосувати до спірних правовідносин окремі положення Кодексу Законів про працю (субсидіарне законодавство).

У силу вимог статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, виходячи із тлумачення вказаних норм, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція сформульована Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 08 травня 2019 року у справі № 806/1175/17 та від 13 лютого 2020 року у справі №810/1564/17.

Таким чином, законодавство України передбачає певну процедуру звільнення у зв`язку зі скороченням штату. Зокрема, звільнення у зв`язку із скороченням штату можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Отже, суд має з`ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штатів, та чи додержано ним норми законодавства, що регулюють порядок вивільнення працівника, які є докази про зміни в організації виробництва і праці, а також те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що не було можливості перевести позивача до інших органів та чи не користувався він переважним правом на залишення на роботі.

Як вбачається з наказу Національної поліції України від 05.02.2020 № 84, яким затверджено перелік змін у штатах Національної поліції, відбулось скорочення штату Департаменту вибухотехнічної служби Національної поліції з 38 посад до 35.

05.02.2020 року ОСОБА_1 був попереджений під особистий підпис про те, що посада, яку він обіймає, буде скорочена та про наступне можливе звільнення відповідно до п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

26 лютого 2020 року начальник департаменту кадрового забезпечення ОСОБА_2 звернулась із листом №1205/12/1/2101-2020 до начальника Управління вибухотехнічної служби НПУ Хоменка Володимира щодо необхідності пришвидшення призначення співробітників у знов створене управління вибухотехнічної служби. В цьому листі зазначено, що вирішення питання щодо працевлаштування працівників департаменту вибухотехнічної служби, посади яких скорочено, відноситься, в першу чергу до компетенції керівника управління вибухотехнічної служби.

10 березня 2020 року начальник Управління вибухотехнічної служби НПУ Хоменко В. надіслав начальнику департаменту кадрового забезпечення ОСОБА_2 лист №240/32/01-2020, яким поінформував про ознайомлення 25 (двадцяти п`яти) співробітників департаменту вибухотехнічної служби, в тому числі ОСОБА_1 з некомплектом вакантних посад по підрозділах апарату центрального органу управління НПУ станом на 2 березня 2020 року.

18 березня 2020 року ОСОБА_1 керівником Управління вибухотехнічної служби НПУ було запропоновано обійняти посаду заступника начальника управління вибухотехнічної служби НП України - начальника відділу оперативного реагування.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 склав відповідний рапорт, а керівник Управління вибухотехнічної служби НПУ склав 18 березня 2020 року відповідне подання про призначення на посаду заступника начальника управління-начальника відділу забезпечення вибухобезпеки Управління вибухотехнічної служби національної поліції України підполковника поліції ОСОБА_1 .

Вищезазначені документи супровідним листом №270/32/01-2020 від 18 березня 2020 року були направлені до департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та жодним чином не заперечується сторонами відповіді на подання та рапорт позивачем не отримано.

Отже, відповідач не виконав обов`язку щодо здійснення належних заходів щодо пропонування вакантних рівнозначних посад, чим позбавив можливості для подальшого проходження служби позивачем.

При цьому відповідачем винесено оскаржуваний наказу від 03 квітня 2020 року № 383 о/с «По особовому складу Департаменту вибухотехнічної служби».

Колегія суддів зазначає, що доказів того, що відповідач пропонував позивачу для заміщення будь-які інші посади до матеріалів справи не надано.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду, і які існували на день звільнення.

Однак, зазначених дій відповідач не вчинив, не з`ясував можливостей подальшого використання на службі позивача відповідно до чинного Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, як і не з`ясував переважного права позивача на залишення на службі в поліції, рівень його кваліфікації, досягнення у службовій діяльності, переваги для залишення на службі.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що оскаржуваний наказ №383 о/с від 03.04.2020 року "По особовому складу Департаменту вибухотехнічної служби" в частині звільнення полковника поліції ОСОБА_1 з посади заступника начальника департаменту вибухотехнічної служби начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення та моніторингу є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо стягнення судом першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України).

Згідно з ч.1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст. 134 КАС України).

Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано суду такі документи:

- Договір №1 про надання адвокатських послуг від 06.04.2020 року;

- Додаток до договору про надання адвокатських послуг б/н від 06.04.2020 року , акт приймання-передачі наданих послуг від 05.05.2020 року;

- Копію квитанції від 06.05.2020 року;

- Ордер про надання правової допомоги серія КВ №293127 від 06.04.2020 року;

- Копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №3303.

Отже, адвокатом документально доведено факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Судом першої інстанції при розгляді справи вірно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, із дотриманням норм процесуального права.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

З огляду на зазначені обставини справи, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Згідно з положеннями ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.241, 242, 250, 308, 310, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Національної поліції України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.07.21 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 27 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя: Л.Т. Черпіцька
судді:Я.Б. Глущенко
Я.М. Собків