Справа № 640/894/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/894/20 Головуючий у 1 інстанції: Смолій І.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Лічевецького І.О.

Сорочка Є.О.

За участю секретаря Мельник К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Служби безпеки України, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік та за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років та як одинокій матері за 2014 рік, та як одинокій матері за період з 2015 року по 2018 рік;

- зобов`язати Службу безпеки України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік у розмірі 42990,78 грн.;

- зобов`язати Службу безпеки України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років та як одинокій матері за 2014 рік та як одинокій матері за період з 2015 року по 2018 рік у розмірі 58344,63 грн.;

- стягнути зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 за період з 30 грудня 2018 року по 24 квітня 2019 року у розмірі 102 422,45 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме з 30.12.2018. Зобов`язано Службу безпеки України виплатити нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме з 30.12.2018.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу до розгляду та задовольнити її:

- зобов`язати Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років та як одинокій матері за 2014 рік та як одинокій матері за період з 2015 року по 2018 рік у розмірі 58 344,63 грн.

- стягнути зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 за період з 30 грудня 2018 року по 24 квітня 2019 року у розмірі 102 422,45 грн.

19 жовтня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Служби безпеки України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, в апеляційному порядку підлягає перегляду рішення суду першої інстанції виключно в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є громадянкою України, про що свідчить копія паспорту серії НОМЕР_1 та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 15.04.2016 р.

Відповідно до Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, наказом Голови Служби безпеки України від 28 грудня 2018 року №1681-ОС ОСОБА_1 звільнено з військової служби за п.п. «а» п. 61, п.п. «г» п. 62 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) та пунктом 88-1 у запас Служби безпеки України. Із списків особового складу виключена з 30 грудня 2018 року. Вислуга років станом на 30.12.2018 р. складає: календарна - 26 років 2 місяці 11 днів, пільгова - 1 рік 11 місяців 15 днів, загальна 28 років 1 місяць 26 днів.

При цьому, при звільненні ОСОБА_1 не виплачено компенсацію за невикористану соціальну додаткову відпустку за 2014-2018 роки.

10 грудня 2019 року представник ОСОБА_1 - Маляренко Тетяна Сергіївна надіслала запит до Служби безпеки України щодо надання наступних документів: копію наказу про звільнення; розрахунковий лист на день звільнення; копію наказів про відпустки за період з 01.01.2014 р. по день звільнення; довідку про грошове забезпечення за період грудень 2017 року - листопад 2018 року.

Листом-відповіддю від 16 грудня 2019 року №21/2/2-М-32/5 Службою безпеки України надано наступний пакет документів: витяг з наказу Голови СБУ від 21.12.2018 р. року №1681-ОС про звільнення з військової служби; довіку про розміри нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження військової служби з 01.12.2017 року по 30.11.2018 року від 16.12.2019 №10; довідку про розмір грошового забезпечення на дату звільнення з військової служби від 16.12.2019 р. №11; довідку про проходження ОСОБА_1 від 13.12.2019 р. №12/М-248/47.

Не погоджуючись із бездіяльністю щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

В силу статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно частини 1 статті 9 вищевказаного Закону, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Положеннями статті 4 Закону України "Про відпустки" від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон №504/96, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Нормами частини 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Положеннями пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ закріплено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

У розумінні абзацу 5 частини першої статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17.03.2014 року №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Згідно п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

За приписами пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Голови Служби безпеки України від 28 грудня 2018 року №1681-ОС ОСОБА_1 звільнено з військової служби за п.п. «а» п. 61, п.п. «г» п. 62 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) та пунктом 88-1 у запас Служби безпеки України. Із списків особового складу виключена з 30 грудня 2018 року (а.с. 19).

Відповідно до оскаржуваного рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років та як одинокій матері за 2014 рік, та як одинокій матері за період з 2015 року по 2018 рік, а також, зобов`язання Служби безпеки України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років та як одинокій матері за 2014 рік та як одинокій матері за період з 2015 року по 2018 рік у розмірі 58344,63 грн.

Відмовляючи у задоволенні вищевказаних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зі свідоцтва про народження ОСОБА_2 (серія НОМЕР_3 від 03.06.1999) та ОСОБА_3 (серія НОМЕР_4 від 06.10.2009), вбачається, що ОСОБА_4 є батьком обох дітей. Проте позивачем не надано жодного документу у підтвердження того, що позивач самостійно виховувала дітей, тобто, без участі батька.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції та вважає його помилковим, з огляду на наступне.

У відповідності до п. 5 ч. 12 ст. 10 Закону України "Про відпустки", щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.

Статтею 19 Закону України "Про відпустки" визначено, що жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України ( 322-08).

Так, з свідоцтва про народження ОСОБА_2 (серія НОМЕР_3 від 03.06.1999 р.) та ОСОБА_3 (серія НОМЕР_4 від 06.10.2009 р.), вбачається, що ОСОБА_4 є батьком обох дітей ОСОБА_1 (а.с. 30-31).

Разом з тим, судом першої інстанції не взято до уваги, що, відповідно до Витягів актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька від 13 березня 2012 року № 1 та від 01 квітня 2014 року № 6, ОСОБА_4 записаний батьком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 28-29).

Статтею 135 Сімейного кодексу України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Враховуючи встановлені обставини справи та наведені норми законодавства, колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 є одинокою матір`ю, а отже, має право на отримання додаткової оплачуваної відпустки.

Як зазначалося, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски.

Разом з тим, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набула за період проходження ним військової служби.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №620/4218/18 зазначила наступне: «…у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Таким чином, на час прийняття наказу про звільнення ОСОБА_4 з військової служби та виключення зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції помилково відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років та як одинокій матері за 2014 рік, та як одинокій матері за період з 2015 року по 2018 рік, а також, зобов`язання Служби безпеки України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років та як одинокій матері за 2014 рік та як одинокій матері за період з 2015 року по 2018 рік у розмірі 58344,63 грн.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що суд не вправі перебирати на себе функцію обрахунку календарних днів додаткової відпустки та визначення конкретного розміру компенсації, оскільки, ця функція належить відповідачу, як роботодавцю позивача, який зобов`язаний здійснити остаточний розрахунок при звільненні та виплати компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років та як одинокій матері за 2014 рік та як одинокій матері за період з 2015 року по 2018 рік.

Також, матеріали справи свідчать, що з рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року вбачається, що суд першої інстанції, також, відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 за період з 30 грудня 2018 року по 24 квітня 2019 року у розмірі 102 422,45 грн.

Так, апелянт зазначає, що при звільненні ОСОБА_4 з військової служби відповідач несвоєчасно провів з нею повний розрахунок, виплативши грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не в день виключення із списків особового складу, чим порушив вимоги Кодексу законів про працю України.

ОСОБА_4 вказує, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно при звільненні позивача з військової служби в розмірі 38 811,04 грн перерахована відповідачем на картковий рахунок позивача, відкритий в АТ «Ощадбанк», 24 квітня 2019 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку.

З даного приводу, слід зазначити наступне.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і компенсації вартості за неотримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, закріплені у статтях 116-117 КЗпП України норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 28 січня 2021 року у справі № 240/11214/19, від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4 було звільнено з військової служби 28 грудня 2018 року, однак, остаточний розрахунок за неотримане речове майно при звільненні з військової служби із нею був проведений 24 квітня 2019 року, що не заперечувалося відповідачем.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на обмеження права особи на звернення до суду з адміністративним позовом місячним строком з дня проведення з нею остаточного розрахунку.

Так, процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто, встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог частини 3 статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким чином, спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас, частиною 1 статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Так, про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням Особи щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Однак, слід звернути увагу на те, що, відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України, в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

Згідно положень частини 1 статті 19 ЦПК України, справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому, норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Аналізуючи наведені положення законодавства, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20, яка прийнята за схожих фактичних обставин.

У вищевказаній постанові Верховний Суд вказав наступне: «… встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України».

Вищевказана позиція, також, викладена в постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20, від 24 лютого 2021 року у справі №120/2722/19-а, від 25 лютого 2021 року у справі №240/5092/20, від 30 березня 2021 року у справі №260/1587/19, від 30 березня 2021 року у справі №340/2153/19.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що строк звернення ОСОБА_4 до суду з приводу вирішення даного спору в частині стягнення зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 за період з 30 грудня 2018 року по 24 квітня 2019 року у розмірі 102 422,45 грн - охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України та обмежено місячним строком.

За статтею 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як було вищезазначено, остаточний розрахунок із ОСОБА_4 був проведений відповідачем 24 квітня 2019 року, однак, позивач звернулася до суду першої інстанції з позовом 04 січня 2020 року, тобто, з пропуском встановленого КАС України місячного строку звернення до адміністративного суду.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. №3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У справі Європейського суду з прав людини «Стаббігс та інші проти Великобританії» визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

В рішенні Європейського суду з прав людини «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

Також, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Враховуючи вищезазначене, за встановлених обставин справи, колегія суддів вважає, що, оскільки, позивачем не наведено поважних причин пропуску місячного строку звернення до суду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 за період з 30 грудня 2018 року по 24 квітня 2019 року у розмірі 102 422,45 грн. слід скасувати, а позовні вимоги в цій частині залишити без розгляду.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у частині, а тому, рішення суду підлягає скасуванню в частині, позовні вимоги слід задовольнити частково, а в частині - залишити без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі частково спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції частково не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років та як одинокій матері за 2014 рік, та як одинокій матері за період з 2015 року по 2018 рік, а також, зобов`язання Служби безпеки України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років та як одинокій матері за 2014 рік та як одинокій матері за період з 2015 року по 2018 рік у розмірі 58344,63 грн. - скасувати та прийняти в цих частинах нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років та як одинокій матері за 2014 рік, та як одинокій матері за період з 2015 року по 2018 рік.

Зобов`язати Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років та як одинокій матері за 2014 рік та як одинокій матері за період з 2015 року по 2018 рік.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 за період з 30 грудня 2018 року по 24 квітня 2019 року у розмірі 102 422,45 грн. - скасувати та залишити позовні вимоги в цій частині без розгляду.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Лічевецький І.О.

Сорочко Є.О.

Повний текст постанови виготовлено 26.10.2021 р.