Справа № 460/2768/21
Суддя: Н.О. Дорошенко
Дата ухвалення: 2021-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

26 жовтня 2021 року м. Рівне №460/2768/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просить:

визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.08.2019 по 12.03.2021;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.08.2019 по 12.03.2021 в сумі 30467,70 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.08.2019 №192 його виключено зі списків особового складу військової частини, з усіх видів забезпечення. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 у справі №460/3586/19 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по лютий 2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по лютий 2018 року. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 у справі №460/4306/20 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2014 по 28.02.2018 з встановленням базового місяця - січень 2008 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 донарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2014 по 28.02.2018 з встановленням базового місяця - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум. У задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.03.2018 по 09.08.2019 з встановленням базового місяця - березень 2018 року, а також зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 донарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.03.2018 по 09.08.2019 з встановленням базового місяця - березень 2018 року відмовлено. На виконання вказаного рішення 12.03.2021 відповідачем виплачено заборгованості в сумі 89978,18 грн. Тобто, остаточний розрахунок при звільненні з військової служби відповідач станом на день звільнення 09.08.2019 не провів. Враховуючи викладене, позивач вважає, що на його користь підлягає стягненню середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Ухвалою суду від 09.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

17.05.2021, у встановленні судом строки, відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 Кодексу законів про працю України відсутні. Просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю (а.с.26-33).

Оскільки розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, то відповідно до ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши усі обставини справи, перевіривши їх дослідженими доказами, оцінивши їх у сукупності на підставі чинного законодавства, суд встановив та врахував таке.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.08.2019 №192 прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 09.08.2019 (а.с.31).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 у справі №460/4306/20, яке набрало законної сили 17.02.2021, позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2014 по 28.02.2018 з встановленням базового місяця - січень 2008 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 донарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2014 по 28.02.2018 з встановленням базового місяця - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум. У задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.03.2018 по 09.08.2019 з встановленням базового місяця - березень 2018 року, а також зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 донарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.03.2018 по 09.08.2019 з встановленням базового місяця - березень 2018 року відмовлено.

На виконання відповідачем судового рішення від 28.09.2020 у справі № 460/4306/20 позивачу виплачено кошти в сумі 89978,18 грн. Вказані обставини підтверджуються випискою по картковому рахунку позивача від 12.03.2021 (а.с.19) та платіжним дорученням №255 від 11.03.2021 (а.с.33).

15.03.2021 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою, в якій просив нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (несвоєчасна виплата індексації грошового забезпечення) з 09.08.2019 (дата виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 ) по 12.03.2021 (дата розрахунку заборгованості) (а.с.20).

Військова частина НОМЕР_1 листом від 23.03.2021 №3/287 повідомила позивачу, що підстави для виплати середньої заробітної плати у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні відсутні (а.с.21).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 09.08.2019 по 12.03.2021, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі .

Згідно з ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом 1 частини 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно з ч.3 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем на виконання судового рішення було нараховано індексацію грошового забезпечення в сумі 91348,41 грн (а.с.32), які в сумі 89978,18 грн виплачені та зараховані на рахунок позивача в банку 12.03.2021 (а.с.15,33).

Отже, судом встановлено, що в період з 09.08.2019 по 12.03.2021 відповідачем допущено затримку повного розрахунку при звільненні позивача в частині невиплати суми 89978,18 грн. Вказаний період налічує 582 календарних днів.

За частиною першою статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України в постанові від 17.02.2015 в справі № 21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така правова позиція підтримана Верховним Судом.

Відповідно до довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.06.2019 по 31.07.2019 від 23.03.2021 №3/ П86 позивачу нараховано грошове забезпечення в сумі 29033,50 грн (а.с.14).

Згідно з п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У період з 01.06.2019 по 31.07.2019 був 61 календарний день.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 475,96 грн (29033,50 грн / 61 календарний день).

Відтак, наслідком задоволення позову в означеній частині було б зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення в загальній сумі 277008,72 грн (475,96 грн х 582). При цьому, загальна сума грошових коштів, виплачених відповідачем для позивача на виконання судового рішення, становить 89978,18 грн.

Суд зазначає, що з аналізу статей 47, 116, 117 КЗпП України випливає, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Одночасно Верховний Суд України зауважив, що разом із тим необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

З урахуванням наведеного вище, визначаючи розмір середнього грошового забезпечення, суд враховує, що позивач був звільнений з військової служби 09.08.2019. При цьому за даними комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" Рівненського окружного адміністративного суду в справі № 460/4306/20 встановлено, що ОСОБА_1 15.06.2020 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання донарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення з 01.01.2014 по 09.08.2019 з встановлення базового місяця - січень 2008 року та березень 2018 року, з врахуванням проведеної виплати.

Отже, суд зауважує, що про захист своїх порушених прав та законних інтересів щодо не виплачених на час звільнення грошових сум, на які він набув право за час служби, позивач звернувся до суду за сплином 10 місяців після припинення трудових правовідносин з відповідачем. Водночас будь-яких обставин стосовно того, що позивачу не було відомо про суми, включені до розрахунку при звільненні, судом не встановлено.

Виходячи з цього, з врахуванням принципу співмірності, беручи до уваги тривалість періоду з моменту порушення права позивача і до моменту його звернення за судовим захистом, суд вважає, що до відповідача необхідно застосувати відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП, та зобов`язати відповідача виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дати звернення до суду з позовом про зобов`язання відповідача донарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення. Окрім цього, суд бере до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, її істотність порівняно з розміром всіх належних при звільненні сум, на які позивач набув право, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Як встановлено судом, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 475,96 грн.

Таким чином, для визначення суми середнього заробітку для виплати позивачу за порушення строків розрахунків при звільненні суд застосовує такий алгоритм.

Термін затримки розрахунку суми заборгованості слід обраховувати з 15.06.2020 дата звернення до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання донарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення з 01.01.2014 по 09.08.2019 з встановлення базового місяця - січень 2008 року та березень 2018 року, з врахуванням проведеної виплати.

Фактична виплата індексації грошового забезпечення в сумі 89978,18 грн здійснена відповідачем 12.03.2021 на виконання судового рішення від 28.09.2020 у справі №460/4306/20 (а.с.15).

Отже, суд враховує термін затримки розрахунку такої суми заборгованості з 15.06.2020 по 12.03.2021, що становить 271 календарний день.

Суд вважає відсутніми підстави для задоволення позову відповідно до визначеного позивачем періоду виникнення заборгованості починаючи з 09.08.2019 (з кількістю днів затримки розрахунку 582), оскільки в період з 09.08.2019 по 14.06.2020 позивач не вживав жодних заходів щодо захисту свого порушеного права, а спір між позивачем та відповідачем щодо розміру виплачених позивачу при звільненні сум був відсутнім. Таким чином, в задоволенні позову в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Середній заробіток за час затримки виплати позивачеві при звільненні грошової компенсації становить 128985,16 грн (з розрахунку: 475,96 грн х 271 календарний день).

З наданої відповідачем на вимогу суду довідки № 1/713 від 17.05.2021 (а.с.32) встановлено, що загальна сума нарахованих позивачу коштів у зв`язку зі звільненням становить 298597,73 грн, з них на виконання судового рішення у справі № 460/4306/20 нараховано коштів в сумі 91348,41 грн. Істотність частки несвоєчасно нарахованих коштів в сумі 91348,41 грн (на виконання судового рішення у справі № 460/4306/20) до суми 298597,73 грн, на нарахування якої позивач мав право при звільненні, становить 0,3 (91348,41 / 298597,73).

Таким чином, суму до відшкодування за затримку розрахунку при звільненні можливо обчислити за таким алгоритмом: 475,96 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,3 х 271 (кількість днів затримки розрахунку) = 38695,55 грн.

Розрахунок, здійснений позивачем у позовній заяві, судом до уваги не береться, оскільки такий розрахунок виконаний з урахуванням 582 днів затримки розрахунку при звільненні. Також, суд зазначає, що визначена позивачем в позовній заяві істотність частки заборгованості (11%) не підтверджується арифметичним обчисленням, а відтак є хибною, що має наслідком помилковість виконаного позивачем розрахунку (в сторону зменшення) в розмірі 30467,70 грн.

Суд зазначає, що відповідно до ч.1, 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням наведеного, за результатами судового розгляду справи суд дійшов таких висновків.

Оскільки судом встановлено порушення відповідачем строків виплати належних при звільненні працівникові сум, то суд вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку за період з 15.06.2020 по 12.03.2021, а відтак позов в цій частині позовних вимог слід задовольнити.

Визначаючи розмір відшкодування, суд враховує, що позивач в позовній заяві просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній розмір грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні в сумі 30467,70 грн, визначивши таким чином розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні своїх майнових втрат. При цьому позивач покликався до норм національного законодавства, а також до норм ратифікованих Україною конвенційних міжнародно-правових документів щодо права на ефективне поновлення в правах та ефективний спосіб правового захисту. Отже, позивач вважав, що в заявленому в позові розмірі відшкодування буде належним та ефективним способом поновлення його порушених прав, за захистом яких він звернувся до суду з цим позовом.

Відтак, незважаючи на помилковість проведеного позивачем обчислення, суд погоджується, що для належного судового захисту слід зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 30467,70 грн. Оскільки таким чином буде досягнуто ефективного захисту прав та інтересів позивача, визначені процесуальним законом підстави для виходу суду за межі позовних вимог відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

В ході судового розгляду справи учасники справи частково підтвердили обґрунтованість своїх вимог та заперечень, а відтак позов слід задовольнити частково.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.06.2020 по 12.03.2021.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення в сумі 30467,70 грн за затримку розрахунку при звільненні, з утриманням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 26 жовтня 2021 року

Суддя Н.О. Дорошенко