Справа № 640/9170/20
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2021 року м. Київ № 640/9170/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Міністерства закордонних справ України (01018, м. Київ, Михайлівська площа, 1)

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Міністерства закордонних справ України (надалі по тексту - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Міністерства закордонних справ України з невиплати позивачу грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати до невикористаних частин щорічних відпусток за 2017, 2018, 2019 та 2020 року;

- зобов`язати Міністерство закордонних справ України нарахувати і виплатити позивачу у повному обсязі грошову допомогу до невикористаних частин щорічних відпусток за 2017, 2018, 2019 та 2020 року у розмірі 66 000,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2020 року відкрито провадження у справі та прийнято рішення щодо розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року прийнято справу №640/9170/20 до провадження суддею Федорчуком А.Б.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до норми спеціального законодавства, яка є відсильною до норми загального законодавства, позивач має право на щорічну оплачувану відпустку з виплатою грошової допомоги.

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача зазначив про відсутність протиправних дій щодо невиплати позивачу грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати до невикористаних частин щорічних відпусток за 2017, 2018, 2019 та 2020 року, оскільки така допомога надається лише у разі надання працівнику виключно щорічної основної відпустки та на підставі заяви працівника як свідчення його волевиявлення. Водночас, як стверджує представник відповідача, жодних заяв про отримання грошової допомоги у 2017-2019 рр. позивач до Міністерства закордонних справ України не подавав, відтак у останнього були відсутні правові підстави для здійснення виплат позивачу.

Крім того, представник відповідача повідомив, що позивачу виплачувалися компенсаційні виплати, в т.ч. і за невикористані частини відпустки.

Позивач надіслав до суду відповідь на відзив, у якій стверджує, що відповідачем безпідставно не вчинено дій стосовно виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати до невикористаних частин щорічних відпусток за 2017, 2018, 2019 та 2020 року. При цьому, згідно роз`яснення Міністерства соціальної політики України навіть при наданні частини основної щорічної відпустки працівник має право на отримання грошової допомоги.

З огляду на викладене вище справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів.

При цьому, суд враховує клопотання позивача про прискорення розгляду даної справи.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що на підставі наказу Міністерства закордонних справ України від 24 жовтня 2016 року №2207-ос ОСОБА_1 переведено з 27 жовтня 2016 року з посади радника відділу країн Близького Сходу Департаменту країн Близького Сходу та Африки МЗС на посаду першого секретаря Постійного представництва України при Раді Європи на час довготермінового відрядження. Даним наказом також встановлено ОСОБА_1 посадовий оклад у національній валюті в розмірі 4 308,00 грн. на місяць та надбавки за дипломатичний ранг радника другого класу та за вислугу років на державній службі (стаж державної служби станом на 01 жовтня 2016 року становить 15 років 10 місяців) та норму компенсаційних виплат в іноземній валюті у розмірі 2 765,00 євро на місяць.

Відповідно до наказу Міністерства закордонних справ України від 18 грудня 2019 року №2705-ос ОСОБА_1 , першого секретаря Постійного представництва України при Раді Європи відкликано в Україну 31 січня 2020 року у зв`язку із закінченням довготермінового відрядження.

Згідно наказу Міністерства закордонних справ України від 15 лютого 2020 року №181-ос позивачу надано невикористані частини щорічних відпусток за відпрацьований у Постійному представництві період з 20 січня 2018 року по 30 січня 2020 року на 91 календарний день з 01 лютого 2020 року по 04 травня 2020 року (31 січня 2020 року - 1 календарний день в дорозі).

13 березня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати до невикористаних частин щорічних відпусток за 2017, 2018, 2019 та 2020 роки, тобто роки перебування у довготерміновому відрядженні.

За результатами звернення вказаної заяви представник Міністерства закордонних справ України листом від 25 березня 2020 року №201/19-091-850 повідомив ОСОБА_1 , що чинне законодавство України містить спеціальну норму щодо специфічних умов оплати праці працівників дипломатичної служби, направлених у довготермінове відрядження, які отримують виключно заробітну плату та компенсаційні виплати. Відповідно, відсутні правові підстави для здійснення інших виплат працівникам дипломатичної служби, направленим у довготермінове відрядження, крім передбачених спеціальним законодавством, а саме Законом України «Про дипломатичну службу».

Представник відповідача у зазначеному листі, посилаючись на положення пункту 3 розділу IV Порядку ротації посадових осіб дипломатичної служби в органах дипломатичної служби, затвердженого наказом Міністерства закордонних справ України від 18 жовтня 2018 року №427, стверджував, що після закінчення довготермінового відрядження посадовим особам дипломатичної служби надається невикористана щорічна відпустка за відпрацьований у закордонній дипломатичній установі період.

Незгода позивача із відмовою у нарахуванні та виплаті йому грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати до невикористаних частин щорічних відпусток зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові засади та порядок організації діяльності дипломатичної служби України як складової частини державної служби, а також особливості правового статусу працівників дипломатичної служби України визначає Закон України «Про дипломатичну службу» (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно статті 1 Закону України «Про дипломатичну службу» у цьому законі терміни вживаються у такому значенні: дипломатична служба України (далі - дипломатична служба) - це професійна діяльність громадян України, спрямована на практичну реалізацію зовнішньої політики України, захист національних інтересів України у сфері міжнародних відносин, а також прав та інтересів громадян і юридичних осіб України за кордоном.

Відповідно до вимог статті 2 Закону України «Про дипломатичну службу»:

дипломатична посада - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця органу дипломатичної служби з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками з виконання дипломатичних або консульських функцій;

дипломатичний службовець - громадянин України, який займає дипломатичну посаду в органі дипломатичної служби, одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням дипломатичних або консульських функцій, а також дотримується принципів дипломатичної служби;

довготермінове відрядження - проходження дипломатичної служби посадовими особами дипломатичної служби на відповідних посадах у закордонних дипломатичних установах України у строки, передбачені цим Законом, з метою виконання дипломатичних або консульських функцій чи адміністративно-технічного забезпечення діяльності закордонних дипломатичних установ України, а також робота на посадах із виконання функцій з обслуговування в закордонних дипломатичних установах України.

Частиною 3 статті 17 Закону України «Про дипломатичну службу» визначено, що Порядок ротації посадових осіб дипломатичної служби визначається Міністерством закордонних справ України.

Наказом Міністерства закордонних справ України від 18 жовтня 2018 року №427 затверджено Порядок ротації посадових осіб дипломатичної служби в органах дипломатичної служби (надалі також - Порядок №427), який визначає основні організаційні засади та процедуру здійснення ротації посадових осіб дипломатичної служби (далі - посадові особи) в органах дипломатичної служби.

Пунктом 3 розділу IV Порядку №427 передбачено, що після закінчення довготермінового відрядження посадовим особам надається невикористана щорічна відпустка за відпрацьований у ЗДУ період.

При цьому, частиною 1 статті 41 Закону України «Про дипломатичну службу» визначено, що посадовим особам дипломатичної служби надаються відпустки відповідно до Закону України «Про державну службу».

Водночас, статтею 57 Закону України «Про державну службу» врегульовано порядок надання щорічних основних відпусток державних службовців.

Так, державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

В частині тверджень відповідача стосовно того, що нормами спеціального законодавства не передбачена виплата грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, суд звертає увагу на наступне.

Положеннями статті 3 Закону України «Про дипломатичну службу» визначено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом на дипломатичну службу посадових осіб дипломатичної служби, її проходженням, припиненням, а також оплатою праці, соціально-побутовим забезпеченням, заохоченнями і соціальними гарантіями, робочим часом і часом відпочинку, відпустками, відповідальністю посадових осіб дипломатичної служби, регулюються цим Законом, Законом України «Про державну службу» та іншими актами законодавства України.

Дія норм законодавства про державну службу та про працю поширюється на посадових осіб дипломатичної служби у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Крім того, умови оплати праці посадових осіб дипломатичної служби встановлюються відповідно до цього Закону, Закону України «Про державну службу» та інших актів законодавства України (частина 1 статті 31 Закону України «Про дипломатичну службу»).

Аналіз наведених норм спростовує твердження відповідача, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню виключно норми спеціального законодавства, адже безпосередньо таким спеціальним законодавством передбачена необхідність врегулювання відносин Законом України «Про державну службу» та законодавством про працю в тій частині, що не врегульована Законом України «Про дипломатичну службу».

Суд звертає увагу, що у листі від 25 березня 2020 року №201/19-091-850 ОСОБА_1 відмовлено у виплаті грошової допомоги з підстав того, що чинне законодавство України містить спеціальну норму щодо специфічних умов оплати праці працівників дипломатичної служби, направлених у довготермінове відрядження, які отримують виключно заробітну плату та компенсаційні виплати. Відповідно, відсутні правові підстави для здійснення інших виплат працівникам дипломатичної служби, направленим у довготермінове відрядження, крім передбачених спеціальним законодавством, а саме Законом України «Про дипломатичну службу».

В той же час, у відзиві на адміністративний позов представник Міністерства закордонних справ України зазначив, що виплата грошової допомоги у 2017-2019 роках не здійснювалась, бо заяв про отримання такої допомоги від позивача не надходило.

Тобто, фактично у відзиві на позов представником відповідача уже не заперечується право позивача на отримання грошової допомоги, як про це вказано у листі від 25 березня 2020 року №201/19-091-850, однак вказується про те, що грошова допомога виплачуються виключно при наданні щорічної основної відпустки, а не будь-якої іншої.

Стосовно виплати позивачу грошової допомоги за 2017 рік, суд зазначає наступне.

Так, наявними матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 подано 29 червня 2017 року заяву про надання йому щорічної відпустки з 1 по 18 серпня 2017 року на 18 календарних днів та на підставі наказу Постійного представництва України при Раді Європи про надання відпустки від 29 червня 2017 року №40 позивачу надано щорічну відпустку на 18 календарних днів.

При цьому, в даній заяві позивачем не заявлено про виплату йому грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні щорічної основної відпустки за 2017 рік.

Відповідач обґрунтовує невиплату грошової допомоги за вказаний період відсутністю заяви про таку виплату, однак у заяві від 13 березня 2020 року позивач просив виплатити йому грошову допомогу і за 2017 рік, що спростовує доводи у вказаній частині.

В той же час, позивач стверджує, що Міністерством закордонних справ України за 2017 рік невірно здійснено розрахунок днів відпустки та грошової компенсації за такі дні відпустки. Водночас, в межах даного спору такий розрахунок належної позивачу відпустки та грошової компенсації за невикористані дні відпустки позивачем не оскаржується. Також, матеріали справи не містять доказів визнання протиправними в судовому порядку наведеного відповідачем розрахунку днів щорічної основної відпустки.

Відтак, до предмету доказування в межах вирішення даного спору належить з`ясування питання належності у позивача права на виплату йому грошової допомоги при отриманні частини щорічної основної відпустки та правомірності або протиправності дій відповідача стосовно її невиплати позивачу.

Так, відповідно до наявного в матеріалах справи наказу Міністерства закордонних справ України від 15 лютого 2020 року №181-ос ОСОБА_1 надано невикористані частини щорічних відпусток за відпрацьований у Постійному представництві період з 20 січня 2018 року по 30 січня 2020 року на 91 календарний день з 01 лютого 2020 року по 04 травня 2020 року (31 січня 2020 року - 1 календарний день в дорозі).

Вказаний наказ в судовому порядку не оскаржений та не скасований.

Наведене свідчить, що позивачу надана частина щорічної основної відпустки, починаючи з 2018 року, відповідно підстави для виплати йому грошової допомоги за 2017 рік судом не вбачається, адже матеріали справи не містять доказів надання ОСОБА_1 частини щорічної основної відпустки саме за 2017 рік.

В той же час, на підставі наказу Міністерства закордонних справ України від 15 лютого 2020 року №181-ос ОСОБА_1 надано невикористані частини щорічних відпусток за відпрацьований у Постійному представництві період з 20 січня 2018 року по 30 січня 2020 року на 91 календарний день.

На підставі даного наказу позивач звертався до Міністерства закордонних справ України із заявою від 13 березня 2020 року щодо виплати грошової допомоги за 2018-2020 роки, що спростовує доводи відповідача про відсутність таких заяв.

Також, матеріали справи містять копію заяви позивача від 07 серпня 2019 року про виплату йому грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати у зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 у щорічній відпустці з 09 серпня по 23 серпня 2019 року.

Суд зазначає, що відповідачем проігноровано, що така грошова допомога може бути виплачена як під час надання щорічної основної відпустки, так і під час надання частини такої відпустки.

Наведене підтверджується листом Міністерства соціальної політики України від 07 грудня 2017 року №23966/0/2-17/28, згідно якого у випадку поділу щорічної основної відпустки на частини грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати виплачується за заявою працівника один раз на пік при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки, незалежно від кількості днів.

Суд також враховує, що на підставі заяв позивача від 11 квітня 2018, від 15 травня 2018 року, від 04 липня 2018 року, від 15 серпня 2018 року ним використано 15 календарних днів щорічної основної відпустки за 2018 рік при законодавчо передбаченій тривалості такої відпустки у 30 календарних днів.

Також, згідно заяв від 26 лютого 2019 року, від 16 квітня 2019 року, від 19 липня 2019 року ОСОБА_1 використав 19 календарних днів щорічної основної відпустки за 2019 рік при законодавчо передбаченій тривалості такої відпустки у 30 календарних днів.

Наведені обставини свідчать про наявність у позивача невикористаних частин саме щорічної основної відпустки за 2018 та 2019 роки, виключно при наданні якої законодавством передбачена можливість виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

З урахуванням того, що матеріали справи містять документальні докази надання позивачу частин щорічної основної відпустки за 2018-2019 роки на підставі наказу Міністерства закордонних справ України від 15 лютого 2020 року №181-ос, а також в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 від 13 березня 2020 року про надання йому грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати за вказані роки, суд приходить до висновку про протиправність відмови відповідача у наданні такої грошової допомоги.

За таких обставин, судом вбачаються підстави для задоволення адміністративного позову в зазначеній частині шляхом визнання протиправною відмови Міністерства закордонних справ України, викладеної у листі від 25 березня 2020 року №201/19-091-850 щодо виплати грошової допомоги за 2018 та 2019 роки.

В матеріалах справи наявна копія наказу Міністерства закордонних справ України від 04 листопада 2020 року №936-вп про надання ОСОБА_1 9 календарних днів щорічної основної відпустки з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення.

Наведене свідчить, що позивачем реалізовано у 2020 році право на отримання грошової допомоги при наданні щорічної основної відпустки, відтак підстави для задоволення адміністративного позову щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову допомогу за 2020 рік відсутні.

При цьому, суд враховує, що така грошова допомога виплачена після надання відповідачем відмови, наведеної у листі від 25 березня 2020 року №201/19-091-850.

Положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини», із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд зазначає, що дії відповідача щодо відмови позивачу у нарахуванні та виплаті позивачу грошової допомоги при наданні частин невикористаної щорічної основної відпустки за 2018-2019 роки є протиправними.

Зважаючи на наявність порушеного права та необхідність його відновлення, а також беручи до уваги, що позивач набув права на виплату грошової допомоги при наданні йому частин щорічної основної відпустки за 2018-2019 роки на підставі наказу Міністерства закордонних справ України від 15 лютого 2020 року №181-ос, а також у зв`язку з поданням ним заяви від 13 березня 2020 року про виплату грошової допомоги за такі періоди, суд приходить до висновку про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу у повному обсязі грошову допомогу до невикористаних частин щорічних відпусток за 2018 та 2019 роки.

При цьому, в частині визначення розміру такої грошової допомоги суд зазначає, що визначення конкретної суми грошової допомоги при наданні щорічної основної відпустки або її частини, яка підлягає нарахуванню та виплаті позивачу є дискреційними повноваженнями відповідача, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову у спосіб, обраний позивачем.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, позивачем надано суду достатні документальні докази, якими підтверджується протиправність дій відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті грошової допомоги за 2018-2019 рр., в той час, як відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість свого рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Частиною 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до частини 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

В той же час, положеннями частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів.

Позивачем заявлено клопотання про відшкодування йому понесених ним витрат на поштові відправлення у розмірі 94,60 грн, на підтвердження чого надано копії фіскальних чеків, якими підтверджується здійснення поштових відправлень.

Крім того, судом на виконання ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року вирішується питання щодо розподілу судових витрат, понесених позивачем за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у розмірі 2 102,00 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Міністерства закордонних справ України, викладену у листі від 25 березня 2020 року №201/19-091-850 щодо невиплати грошової допомоги за 2018 та 2019 роки.

Зобов`язати Міністерство закордонних справ України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 у повному обсязі грошову допомогу до невикористаних частин щорічних відпусток за 2018 та 2019 роки.

В іншій частині адміністративного позову - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 94,60 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 102,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства закордонних справ України (01018, м. Київ, Михайлівська площа, 1, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук