Справа № 540/3797/21
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2021-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/3797/21
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Хом`якової В.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації в Херсонській області, в якому просить:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо припинення з 01 липня 2021 року нарахування та виплату судді Генічеського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 доплати за вислугу років у розмірі 30 % від посадового окладу;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області поновити судді Генічеського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 , нарахування та виплату суддівської винагороди з 01 липня 2021, а саме: виплату доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя, у вигляді надбавки за вислугу років 30% від посадового окладу, з урахуванням виплачених сум.

Позов обґрунтований тим, що позивачка обіймає посаду судді в Генічеському районному суді Херсонської області з 18.10.2013 року. Наказом голови Генічеського районного суду Херсоснької області за №3-02/42 від 22.10.2020 року ОСОБА_1 було встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу, як такій, що має стаж роботи, станом на 30.10.2020, понад 10 років. Зазначає, що до 01.07.2021 позивачка отримувала суддівську винагороду, відповідно до положень ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яка складалась з посадового окладу та доплати за вислугу років у розмірі 30% від посадового окладу. Проте, 15.07.2021 ТУ ДСА на адресу Генічеського районного суду направлено листа №1131/02, яким повідомлялось, зокрема, про припинення доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють судочинство. Вказує, що 21.07.2021 на її електронну адресу, після звернення, надійшов лист з ТУ ДСА у Херсонській області, який містив лише посилання на розрахунковий лист за липень 2021 року та зі змісту якого вбачалося, що колонка "15. Вислуга років судді" відсутня. Крім того, позивачка, самостійно провівши математичний аналіз сум розрахунку дійшла висновку, що надбавка за вислугу років у розмірі 30% при обчисленні не була врахована при визначення суддівської винагороди. На думку позивачки, ТУ ДСА безпідставно припинило виплату суддівської винагороди з урахуванням надбавки за вислугу років з 01.07.2021, оскільки суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто, або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання відповідних доплат до посадового окладу.

Ухвалою суду від 02.08.2021 року провадження по справі відкрито, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

13.09.2021 до суду надійшов відзив від ТУ ДСА, згідно якого останній позов на визнає. Зазначає, що у позивачки відсутні повноваження на здійснення правосуддя, а тому остання не має права на отримання доплат до посадового окладу. Вважає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України не вправі виплачувати надбавки позивачці, оскільки такі дії є порушенням вимоги ч. 10 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Також вважає безпідставним посилання позивачки на рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, оскільки вказане рішення стосується норми закону, яка наразі не здійснює регулювання виплати суддівської винагороди. З огляду на викладене, просить у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відзив відповідача, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Указом Президента України "Про призначення суддів" від 18.10.2013 року №570/2013 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Генічеського районного суду Херсонської області строком на п`ять років.

30.10.2013 року головою Генічеського районного суду Херсонської області видано наказ №3-1-2/28, яким ОСОБА_1 зараховано до штату цього суду, встановлено оклад згідно штатного розпису та щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15% відсотків посадового окладу.

15.07.2021 на адресу Генічеського районного суду Херсонської області надійшов лист №1131/02, яким ТУ ДСА повідомило про припинення з 01 липня 2021 року виконання наказів у частині нарахування доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя, та висловив прохання про внесення відповідних змін до наказів щодо встановлення таких доплат суддям, які не здійснюють правосуддя, посилаючись як на підставу зазначено на висновки перевірки господарської діяльності ТУ ДСА за 2019-2020 роки.

Відповідно до листа №1131/02 ТУ ДСА у липні 2021 позивачка отримала суддівську винагороду, яка складалась тільки з посадового окладу. Виплата щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу у липні 2021 року здійснена не була, що підтверджується довідкою про доходи ТУ ДСА у Херсонській області та розрахунковим листом за липень 2021 року.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 на даний час не здійснює судочинство, у зв`язку з закінченням її повноважень, рішення про відсторонення її від посади чи здійснення правосуддя не приймалося.

Вважаючи, що ТУ ДСА, припинивши виплату щомісячної доплати до посадового окладу за вислугу років, у зв`язку з нездійсненням правосуддя, діяло протиправно, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.

Конституцією України та спеціальними законодавчими актами визначено гарантії незалежності суддів, що є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Серед таких гарантій виділено: особливий порядок його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень; недоторканність та імунітет судді; незмінюваність судді; порядок здійснення правосуддя, таємниця ухвалення судового рішення; заборона втручання у здійснення правосуддя; відповідальність за неповагу до суду чи судді; функціонування органів суддівського врядування та самоврядування; забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім`ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту; право судді на відставку, а також окремий порядок фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, зокрема надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Згідно ст. 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Положеннями п. 2 ч. 3 ст. 135 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до ч. 5 ст. 135 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів", суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Частиною 10 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Положення ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-УІІІ є тотожними положенню ч.10 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів " від 07.07.2010 № 2453-УІ.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 №192-VIII, за яким "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII зі змінами, а саме:

- частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;

- частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;

- частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Положення частин третьої, десятої ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 №192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1,2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Конституційний Суд України зазначив, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону №192, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. Отже, положення частини десятої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192 для цілей застосування окремих положень Закону №1402 суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.

За змістом положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону №192 суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу. Цим положенням передбачено два винятки, коли суддя, який не здійснює правосуддя, отримує всі доплати до посадового окладу, - це тимчасова непрацездатність та перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці.

Конституційний суд вказав, що питання виплати суддівської винагороди визначено статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII згідно з частиною першою, якої суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

У той же час, Конституційний Суд України звернув увагу на те, що випадки, коли суддя не здійснює правосуддя, поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою.

Питання оплати праці судді, зокрема отримання чи неотримання ним доплат до посадового окладу, в одних випадках нездійснення ним правосуддя законодавчо врегульовані, а саме: відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя у випадку застосування до судді дисциплінарного стягнення, відрядження судді для роботи у Вищій раді правосуддя, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України (у разі призначення судді членом цих органів), Раді суддів України, а також за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України, мобілізація. Щодо інших випадків, коли суддя не здійснює правосуддя, зокрема з незалежних від нього причин або через обставини, що не обумовлені його поведінкою, відповідного законодавчого регулювання немає, а отже, за положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, у таких випадках суддя має права на отримання доплат до посадового окладу.

Проте, якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону №192, є несправедливим, невиправданим та не обґрунтованим.

Застосований законодавцем у положенні частини десятої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192 підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.

Конституційний Суд України зазначив, що конституційне закріплення гарантій незалежності суддів спрямоване на унеможливлення будь-яких спроб впливу на суддю. Такий вплив є неприпустимим з огляду на положення частини другої статті 126 Конституції України.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. Отже, положення частини десятої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192 для цілей застосування окремих положень Закону №1402-VIII суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.

Відповідно до ст. 92 Закону України "Про Конституційний Суд України" юридичну позицію КСУ викладає у мотивувальній та/або резолютивній частині рішення, висновку. Отже, саме юридична позиція Конституційного Суду України є головною при постановленні ним своїх рішень та саме вона виступає тим вектором, за яким вже приймається конкретне рішення у відповідних конституційних правовідносинах.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 08.06.2016 у справі №4-рп/2016 зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є "обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені" (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України, пункт 7 рішення № 4-рп/2016).

З огляду на викладене вище, вказане рішення стосується не тільки попередніх редакцій Закону, а й аналогічних вимог ч.10 ст.135 нині діючого Закону №1402-VIII від 02.06.2016, а тому не підлягають застосуванню, тобто Конституційний Суд України вирішує вказане питання не тільки ретроспективно відносно двох минулих редакцій Закону, а й прив`язує визнання його положень неконституційними і для цілей нині діючого Закону.

Отже, правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не підлягає застосуванню. У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Відповідно до частини другої статті 151-2 Конституції України, рішення та висновки Конституційного Суду України є остаточними і обов`язковими до виконання. Обов`язок виконання рішення Конституційного Суду України є вимогою Конституції України, яка має найвищу юридичну силу щодо всіх інших нормативно-правових актів (пункти 3, 4 мотивувальної частини Рішення КСУ від 14.12.2000 №15-рп/2000 у справі про порядок виконання рішень Конституційного Суду України).

У рішеннях Ради суддів України № 21 від 19.04. 2019 та №35 від 03.09.2021, Рада суддів України зазначила, що звертає увагу розпорядників бюджетних коштів органів судової влади, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018. Обмеження у виплатах доплат суддям, які не відправляють правосуддя на підставі частини 10 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII з наступними змінами допустимо лише у випадку притягнення їх до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком чого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, а будь-які обмеження виплат доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя з незалежних від них підстав, є недопустимими та такими, що суперечать Конституції України та Рішенню Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018.

Державна судова адміністрація України у своєму листі від 14.12.2018 №11-26266/18 підтвердила гарантії незалежності суддів та повідомила, що пунктом 2 вказаного рішення Конституційного суду України чітко визначено категорії випадків коли судді, який не здійснює правосуддя, виплачується суддівська винагорода в повному обсязі. Що стосується суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання та не здійснюють правосуддя (посадовий оклад судді місцевого суду - 20 прожиткових мінімумів - 35240 грн., посадовий оклад судді апеляційного суду - 30 прожиткових мінімумів - 52860 грн.), а також суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання та не здійснюють правосуддя (посадовий оклад судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів - 26430 грн., посадовий оклад судді апеляційного суду - 15 прожиткових мінімумів - 1,1 - 29073 грн.) через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їх поведінкою, таким суддям слід здійснювати виплату доплат, у розмірі визначеному Законом №1402 (крім регіонального коефіцієнта, встановленого частиною четвертою статті 135 Закону № 1402).

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.

Так, зокрема, до червня 2021 року ТУ ДСА та Генічеський районний суд Херсонської області визнавали право позивачки на отримання надбавки за вислугу років, а з липня 2021 року, за відсутності будь-яких законодавчих змін чи офіційних тлумачень норм Закону, які регулюють спірне питання, припинили виплату надбавки.

Посилання відповідача на те, що рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 не поширюється на норми Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII від 02.06.2016, суд вважає помилковим, оскільки суперечить наведеним вище висновкам Конституційного Суду України у рішеннях №4-рп/2016 від 08.06.2016 та № 11-р/2018 від 04.12.2018.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо припинення з 01.07.2021 року на виплату доплат до посадового окладу ОСОБА_1 , судді Генічеського районного суду Херсонської області, а саме надбавки за вислугу років в розмірі 30% від посадового окладу.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо припинення з 01 липня 2021 року нарахування та виплату судді Генічеського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 доплати за вислугу років у розмірі 30 % від посадового окладу.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області () поновити судді Генічеського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) нарахування та виплату суддівської винагороди з 01 липня 2021 року, а саме: виплату доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя, у вигляді надбавки за вислугу років 30% від посадового окладу, з урахуванням виплачених сум.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.В. Хом`якова

кат. 106020000