Справа № 420/15421/21
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2021-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання Закуріної А.М.,

за участю сторін:

позивач: не з`явився

відповідач: Самокиш І.В. - за Випискою

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради (, місцезнаходження: 65011, м. Одеса, вул. Успенська, 83/85) про визнання протиправною відмову викладеної у листі за №01-17/140-ЗПІ від 12.08.2021 року, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До суду 26 серпня 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради (Код , місцезнаходження: 65011, м.Одеса, вул.Успенська, 83/85), в якій позивачка просить визнати протиправною відмову Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради викладену у листі за № 01-17/140-ЗПІ від 12.08.2021 року щодо надання інформації про місце розташування вільних земельних ділянок в межах міста Одеси, Одеської області та зобов`язати Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради надати перелік вільних земельних ділянок в межах міста Одеси, Одеської області, що можуть бути використані під будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та стягнути з Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради моральну шкоду в сумі 4000 грн.

Також позивачка просила здійснити та стягнути з Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради судові витрати на правничу допомогу в сумі 3000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 22.07.2021 року звернулась до Департаменту комунальної власності ОМР із запитом про надання інформації про місця розташування вільних земельних ділянок в межах міста Одеси, які можуть бути використані під будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Позивачка зазначає, що 05.08.2021 року вказаний запит Департаментом комунальної власності ОМР було скеровано до Департаменту земельних ресурсів ОМР, як уповноваженого органу для розгляду даного запиту.

12.08.2021 року відповідач надав позивачці відповідь із зазначенням того, що витребувана позивачкою інформація не сформована у задокументованому вигляді та не знаходиться у розпорядженні Департаменту, у зв`язку з чим, її надання не можливе.

Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки відповідно до Положення про Департаменту земельних ресурсів ОМР, саме відповідач є розпорядником вказаної інформації.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди позивачка зазначила, що відмова у наданні витребуваної інформації спричинило у позивачки, яка є особою з інвалідністю 1 групи по зору, розчарування в роботі Одеської міської ради, призвело до душевних переживань та викликало почуття соціальної несправедливості.

Ухвалою від 31 серпня 2021 року цю позовну заяву прийнято до провадження та відкрито спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням) сторін.

До суду 15.09.2021 року надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № 50830/21 від 15.09.21), відповідно до якого, відповідач заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що надати позивачці запитувану інформацію неможливо з огляду на те, що інвентаризацію земельних ділянок, розташованих на території міста Одеси, не проведено та як наслідок, переліку вільних земельних ділянок які можуть бути використані під індивідуальну забудову не сформовано. Тобто, дана інформація не відображена чи задокументована на будь-яких носіях та не утворена в процесі використання відповідних повноважень Департаментом.

Також відповідач зазначив, що Департаментом земельних ресурсів ОМР не здійснюється, відповідно до покладених повноважень, збір та узагальнення інформації про наявність в межах міста Одеси земель комунальної власності, які не надані у власність або користування, що можуть бути передані громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивачки моральної шкоди, відповідач зазначає, що позивачкою не надано доказів на підтвердження душевних страждань, моральних страждань, переживань, що були заподіяні відповідачем, та також відсутні докази, що моральна шкода заподіяна саме з вини відповідача.

Позивачем 06.10.2021 року надано відповідь на відзив, в якій зазначає, що аргументи відповідача є безпідставними та суперечать закону, у зв`язку з чим, просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Відповідач заперечення на відповідь на відзив не надав.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив таке.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 .

Так, суд встановив, що 22.07.2021 року ОСОБА_2 звернулась до Департаменту комунальної власності ОМР із заявою про надання інформації про місце розташування вільних земельних ділянок в межах міста Одеси, які можуть бути використані під будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Матеріалами справи підтверджено, що листом Департаменту комунальної власності ОМР від 05.08.2021 року № 01-17/286-ЗПІ позивача повідомлено, що 17.03.2021 року Одеською міською радою прийнято рішення № 137-VIII «Про створення Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради та затвердження Положення про Департамент комунальної власності ОМР у новій редакції». Відповідно до п 1.1 Положення про Департамент земельних ресурсів ОМР, Департамент земельних ресурсів - є виконавчим органом ОМР та правонаступником повноважень Департаменту комунальної власності ОМР у сфері регулювання земельних відносин. У зв`язку з чим, Департаментом комунальної власності з метою подальшого розгляду та інформування заявника, запит на доступ до публічної інформації було скеровано за належністю на адресу Департаменту земельних ресурсів ОМР.

Надалі суд встановив, що на запит позивачки Департаментом земельних ресурсів ОМР було надано лист від 12.08.2021 року № 01-17/140-ЗПІ, яким повідомлено, що запитувана інформація не сформована у задокументованому вигляді та не знаходиться в розпорядженні Департаменту земельних ресурсів ОМР, тому її надання не є можливим.

Не погоджуючись з наданою відповіддю на запит, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Проаналізувавши положення чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини, враховуючи обставини справи, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України, встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Перевіряючи правомірність дій відповідача, відповідно до приписів ст. 2 КАС України, суд виходить із такого.

Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Стаття 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 27.05.1997 №280/97-ВР встановлює повноваження для міських рад розглядати і вирішувати питання віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з п.п. «а», «б» ч.1 ст.12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст.123 ЗК України, надання земельних ділянок державної, комунальної власності у користування здійснюється органами місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 ст.122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (надалі - Закон), публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Статтею 2 цього Закону зазначено, що метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Статтею 3 Закону передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з ч.1 п.1 ст. 13 Закону, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону, розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Так, суд встановив, що підставою для не можливості надання запитуваної інформації стало її не сформованість у задокументованому вигляді та відсутність в розпорядженні Департаменту земельних ресурсів ОМР.

У відзиві на позовну заяву відповідач посилався на те, що надати позивачу запитувану інформацію неможливо з огляду на те, що інвентаризацію земельних ділянок, розташованих на території міста Одеси не проведено та, як наслідок переліку вільних земельних ділянок, які можуть бути використані під індивідуальну забудову не сформовано, тобто, дана інформація не відображена чи задокументована на будь-яких носіях та не утворена в процесі виконання відповідних повноважень Департаментом.

Оцінюючи підстави для відмови у наданні запитуваної інформації суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Отже, ч.1 ст.22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" містить вичерпний перелік випадків, за яких розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту.

Згідно з ч.5 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», уповноважені органи з питань містобудування та архітектури і центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, забезпечують відкритість, доступність та повноту інформації про наявність на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці земель державної та комунальної власності, не наданих у користування, що можуть бути використані під забудову, про наявність обмежень і обтяжень земельних ділянок, містобудівні умови та обмеження в містобудівному і державному земельному кадастрах.

До моменту внесення відповідної інформації до містобудівного та державного земельного кадастрів виконавчий орган сільської, селищної, міської ради, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації або відповідний місцевий орган виконавчої влади зобов`язані надавати за запитами фізичних та юридичних осіб письмову інформацію про наявність земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою; здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою.

Із системного аналізу наведених законодавчих приписів вбачається, що саме вказані органи згідно з їхньою компетенцією зобов`язані володіти інформацією про земельні ділянки комунальної або державної форми власності, не надані у користування, що можуть бути використані під забудову для реалізації права на безоплатне отримання у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вони також залишаються розпорядниками цієї інформації після її внесення до містобудівного та державного земельного кадастрів, якщо вона є у їхньому фактичному володінні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 листопада 2019 року по справі № 359/7966/16-а.

Відповідно до Положення про Департамент земельних ресурсів ОМР, затвердженого рішенням Одеської міської ради № 137-УІІІ від 17.03.2021 року, на Департамент земельних ресурсів ОМР покладені таки функції, зокрема, узагальнення інформації щодо відповідності місця розташування земельних ділянок Генеральному плану м. Одеси та іншій містобудівній документації, схемам землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому чинним законодавством України порядку; організація та координація із землеустрою на території міста, здійснення заходів з розвитку земель міста; організація та супровід електронної бази геоінформаційної системи Департаменту тощо.

Таким чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що відповідач повинен володіти запитуємою інформацією, а тому наведена підстава відповідачем для відмови у наданні відповідної інформації є такою, що не відповідає приписам чинного законодавства, та повноважень Департаменту земельних ресурсів ОМР, у зв`язку з чим позовна вимога позивача щодо визнання протиправною відмову Департаменту земельних ресурсів ОМР викладену у листі за № 01-17/140-ЗПІ від 12.08.2021 року щодо не надання інформації про місце розташування вільних земельних ділянок в межах міста Одеси, Одеської області, є правомірною та обґрунтованою, та належать задоволенню.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання Департаменту земельних ресурсів ОМР надати перелік вільних земельних ділянок в межах міста Одеси, Одеської області, що можуть бути використані під будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Тобто, приписами КАС України передбачено, що суд може зобов`язати відповідача прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови.

Надаючи оцінку оскаржуваному листу, суд дійшов висновку, що відповідачем не виконано всі умови для розгляду даного листа, оскільки суд встановив, що відповідач відмовив з підстав того, що запитувана інформація не сформована у задокументованому вигляді та не знаходиться в розпорядженні Департаменту, що визнано судом неправильним з вищенаведених судом обставин.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що відповідач по суті порушеного питання запит позивача від 22.07.2021 року не розглянув, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положення ч. 4 ст. 245 КАС України.

Враховуючи наведені приписи чинного законодавства та встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що вказані позовні вимоги є передчасними та не належать задоволенню.

Одночасно, з метою захисту порушеного права позивача, з огляду на те, що судом встановлено, що відповідач не розглянув заяву позивача по суті порушених питань, керуючись приписами ст. 9 КАС України, суд вважає необхідним вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради розглянути по суті запит ОСОБА_2 на отримання публічної інформації від 22.07.2021 року.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у наданні публічної інформації, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 4000 грн., суд вважає, що вони не належать задоволенню, з огляду на таке.

Так, суд зазначає, що стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Також в п. 4. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 зазначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За приписами ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

Таким чином, для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити факт заподіяння шкоди; неправомірність дій (бездіяльності); причинний зв`язок між шкодою та неправомірними діями (бездіяльності); наявність вини. Відсутність хоча б одного з вказаних елементів є підставою для відмови у відшкодування такої шкоди.

Позивачка обґрунтувала позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди тим, що відмова у наданні витребуваної інформації спричинило неї, яка є особою з інвалідністю 1 групи по зору, розчарування в роботі Одеської міської ради, призвело до душевних переживань та викликало почуття соціальної несправедливості.

Оцінюючи наведені позивачем доводи щодо отримання страждань від незаконних дій відповідача, суд вважає, що наведені доводи не свідчать про виникнення істотної моральної (немайнової) шкоди від оскаржуваних дій відповідача, позивачем не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та понесеними позивачем стражданнями, та необґрунтовано розмір моральної шкоди.

Суд зазначає, незважаючи на те, що відповідач допустив протиправну дію, він не зволікав наданням відповіді, відповідь надано вчасно, також відсутні докази щодо повторюваності дій відповідача.

Враховуючи вищевикладені обставини, судом відхиляється доводи позивача щодо понесення моральних страждань у такому розмірі, які завдали моральну шкоду в розмірі 4000 грн., а тому суд доходить висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову у частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Стосовно заяви позивача про здійснення розподілу судових витрат та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу в сумі 3000 грн., суд зазначає таке.

У позовній заяві позивач просить стягнути витрати на правничу допомогу, посилаючись на те, 25.08.2021 року між позивачем та адвокатом Романюком В.І. укладено договір про надання правничої допомоги, відповідно до п. 3.1. якого за правову допомогу по представництву інтересів сплачує гонорар у фіксованому розмірі 3000 грн.

Згідно з п. 3.2. договору, у суму гонорару включається повний юридичний супровід, а саме: консультація, правовий аналіз документів, аналіз судової практики; підготовка та подача позовної заяви; підготовка всіх процесуальних документів; участь в суді тощо.

Відповідно до п. 3.4. цього договору, оплата гонорару здійснюється клієнтом після винесення судом рішення по справі, яке набрало законної сили.

До суд 15.09.2021 року від відповідача надійшли заперечення щодо вимоги про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, в яких відповідач зазначав, що представником позивача не надано жодного документа на підтвердження витрат на правничу допомогу та відсутні будь-які розрахунки. Також відповідач зазначив, що гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час, при встановленні розміру гонорару мають враховуватись складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші обставини, а тому він просив відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу.

Розглянувши заяву позивача про стягнення витрат на правничу допомогу та заперечення відповідача, суд дійшов такого висновку.

Так, згідно з ч.1,2 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Пунктом 1 ч.3 ст.132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, суд встановив та матеріалами справи підтверджено, що 25 серпня 2021 року між адвокатом Романюком В.І. та ОСОБА_2 було укладено договір про надання правничої допомоги, відповідно до п.1.2. якого адвокат зобов`язується надавати клієнту правову допомогу щодо представництва інтересів в Одеському окружному адміністративному суді, П`ятому апеляційному адміністративному суді та Верховному суді, з питання представництва клієнта як позивача, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу.

Відповідно до п. 3.1 розділу 3 договору, за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар (винагороду) у фіксованому розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

Згідно з п. 3.4 розділу 3 договору, оплата гонорару здійснюється клієнтом після винесення судом рішення по справі, яке набрало законної сили.

Оцінивши надані документи на підтвердження понесених витрат та заперечення відповідача, суд зазначає таке.

Згідно з ч.9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд враховує складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.

Також, суд звертає увагу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 49 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Наталія Михайленко проти України», від 30 травня 2013 року, заява 49069/11).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 р. по справі №905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Враховуючи зміст спірних правовідносин, суд доходить висновку, що вказана справа не відноситься до категорії складних, вже сформована судова практика з розгляду та вирішення таких справ, позов має немайновий характер, не є об`ємним, складається з двох позовних вимог.

Суд наголошує на тому, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Відповідно до п.п. 1-2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Однак, суд звертає увагу, що надання таких послуг має бути необхідним.

Дослідивши зміст наданих послуг, перелічений у п. 3.2. договору про надання правничої допомоги, суд зазначає, що надані позивачу послуги у вигляді консультація, правовий аналіз документів, аналіз судової практики є фактично діями з підготовки позову та мають охоплюватися саме витратами на підготовку позову, тобто суд вважає, що ці дії не є неминучими, а тому у відшкодуванні таких витрат слід відмовити.

Суд зазначає, що факт складання позову й включає в себе необхідність опрацювання законодавчої бази та доказів, формування правової позиції та підготовку відповідних документів.

Щодо витрат на підготовку та подачу позовної заяви; підготовку всіх процесуальних документів, суд вважає, що зазначені витрати є неминучими, але вони є необґрунтовано завищеними та з урахуванням категорії даної справи, невеликої кількості застосованого законодавства та доказів по справі належать зменшенню до 1000 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, керуючись приписами ч. 3 ст. 139 КАС України, з огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, судові витрати на правничу допомогу належать стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 500 грн., а тому заява позивача про стягнення витрат на правничу допомогу належить задоволенню частково.

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради (, місцезнаходження: 65011, м. Одеса. вул.. Успенська, 83/85) про визнання протиправною відмову викладеної у листі за №01-17/140-ЗПІ від 12.08.2021 року, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради (, місцезнаходження: 65011, м. Одеса. вул. Успенська, 83/85) викладену у листі № 01-17/140-ЗПІ від 12.08.2021 року щодо надання інформації про місце розташування вільних земельних ділянок в межах міста Одеси, Одеської області.

Зобов`язати Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради (, місцезнаходження: 65011, м. Одеса. вул. Успенська, 83/85) розглянути по суті запит ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на отримання публічної інформації від 22.07.2021 року.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Заяву ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення витрат на правову допомогу, - задовольнити частково.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради (, місцезнаходження: 65011, м. Одеса. вул.. Успенська, 83/85) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати на правову допомогу в сумі 500,00 грн. (п`ятсот гривень 00 копійок).

В іншій частині заяви, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України, п. 3 розділу УІ Прикінцевих положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано « 23» жовтня 2021 року.

Суддя Л.Р. Юхтенко