Справа № 580/8284/21
Суддя: М.А. Білоноженко
Дата ухвалення: 2021-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Черкаси

25 жовтня 2021 року Справа № 580/8284/21

Суддя Черкаського окружного адміністративного суду Білоноженко М.А., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в адміністративній справі №580/8284/21 за позовом ОСОБА_1 до Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати: постанову заступника начальника Звенигородського відділу ДВС у Звенигородському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ткаченка А.В. від 01.10.2021 р. №49780678 про стягнення з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) виконавчого збору у розмірі 848012,77 грн.

- визнати протиправною та скасувати: постанову заступника начальника Звенигородського відділу ДВС у Звенигородському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ткаченка А.В. від 06.10.2021 р. №67050365 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови від 01.10.2021 р. №49780678 про стягнення з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) виконавчого збору у розмірі 848012,77 грн.

Також, позивачем подано заяву про забезпечення позову в якій просить:

- зупинити стягнення на підставі постанови заступника начальника Звенигородського відділу ДВС у Звенигородському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ткачснка А.В. №49780678 від 01.10.2021р. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 848012,77 гри. - до набрання сили судовим рішенням по даній справі.

- зупинити стягнення на підставі постанови заступника начальника Звенигородського відділу ДВС у Звенигородському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ткаченка А.В. №67050365 від 06.10.2021р. про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови №49780678 від 01.10.2021р. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору розмірі 848012,77 грн. - до набрання сили судовим рішенням по даній справі.

В обгрунтування заяви про забезпечення позову вказано, що необхідність вжиття заходів забезпечення позову зумовлена тим, що фактично з 06.10.2021р. розпочате примусове виконання постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 848012,77 грн., накладені арешти на кошти та майно ОСОБА_1 , а тому, станом на звернення із позовом до суду вже існують об`єктивні підстави для забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі оскаржуваних постанов. Крім того вказано, що є очевидними ознаки протиправності оскаржуваних постанов, оскільки з початку відкриття виконавчого провадження, а саме з 11.01.2016р., не було вчинено жодних виконавчий дій по стягненню заборгованості. Крім того, вказано, що без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа сгягувачеві за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Вказано також, що невжиття заявлених заходів забезпечення позову, враховуючи те, що повернення виконавчого документа стягувачеві за його заявою не позбавляє стягувана звернути цей виконавчий лист до повторного виконання, буде мати наслідком стягнення з позивача суми заборгованості при тому, що позивач з 09.08.2006р. не є солідарним боржником так як його порука перед кредитором за кредитним договором визнана судом припиненою з 09.08.2006р.

Розглянувши подану позивачем заяву про забезпечення позову, суд зазначає наступне.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Частиною 2 цієї статті КАС України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з ч. 1 ст.151 КАС України позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 151 КАС України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній у постанові від 19.06.2018р. у справі 826/9263/17, ці підстави є оціночними. Тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

В свою чергу, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.

З огляду на приписи статті 151 КАС України, небезпека заподіяння шкоди до вирішення справи по суті не є фактом, який підлягає встановленню, а є елементом аргументації або оціночною категорією.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №2 від 06.03.2008р. Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України, під час розгляду адміністративних справ, в ухвалі про забезпечення позову, суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, суд зазначає, що обов`язок щодо доведення та обґрунтування наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, аргументованості та невідвертості додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на особу, яка заявляє клопотання.

Так, як вказано Верховним Судом у постанові від 03.10.2019 року №640/497/19, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Як зазначалось вище, позивач вважає необхідним вжиття заходів забезпечення позову оскільки оскаржувані постанови мають очевидні ознаки протиправності, оскільки з 11.01.2016р., не було вчинено жодних виконавчий дій по стягненню заборгованості. Крім того, без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачеві за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Вказано також, що позивач з 09.08.2006р. не є солідарним боржником так як його порука перед кредитором за кредитним договором визнана судом припиненою з 09.08.2006р.

Надавши оцінку вказаним посиланням, суд зазначає, що інститут забезпечення позову покликаний захистити права та інтереси особи, в разі, зокрема, наявності очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення. Натомість суд, дослідивши подані позивачем документи, додані до заяви, зазначає, що правова оцінка стосовно протиправності оскаржуваних постанов про стягнення виконавчого збору та відкриття провадження, має досліджуватися судом в ході судового розгляду адміністративної справи щодо їх оскарження.

Наявність ознак протиправності дій відповідача та його наслідків може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

Судом враховано, що підстави поданої заяви про забезпечення позову тотожні обгрунтуванням позовних вимог.

В свою чергу, у разі задоволення заяви про забезпечення позову, у формі заявленій позивачем, із заявлених позивачем підстав, судом фактично ухвалюється рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Суд не вправі вживати такі заходи забезпечення адміністративного позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.

Судом враховано висновки Великої Палати Верховного Суду висловлені у рішенні від 28.03.2018р. у справі № 800/521/17 (ЄДРСР 73082059), постанові Верховного Суду від 30.03.2021р. справа №420/4037/20 відповідно до яких, позов не може бути забезпечено таким способом, що фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті.

Крім того, суд зазначає, що позивачем не надано до суду доказів щодо можливого утруднення чи неможливості виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, як і не зазначено обставин за яких можливе утруднення чи неможливість його виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В силу ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, з урахуванням розумності та обґрунтованості таких вимог, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходами забезпечення позову і предметом позовних вимог, адекватності та співмірності, суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 77, 78, 90, 150-154, 241, 242, 243, 256, 294 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в адміністративній справі №580/8284/21 відмовити.

Копію ухвали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили відповідно статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту.

Суддя М.А. Білоноженко