Справа № 520/11400/19
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2021-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 р.Справа № 520/11400/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2021, головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В., м. Харків, повний текст складено 17.02.21 по справі № 520/11400/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи "Харківський слідчий ізолятор" , Начальника Харківського слідчого ізолятору полковника внутрішньої служби Бартощак Євгена Миколайовича

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Харківський слідчий ізолятор", в якому просить суд визнати дії начальника ДУ "Харківський слідчий ізолятор" полковника внутрішньої служби Бартощак Євгена Миколайовича незаконними щодо постановки позивача на облік як схильного до втечі і нападу на адміністрацію та скасувати рішення щодо постановки позивача на облік як схильного до втечі і нападу на адміністрацію.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2021 в задоволенні адміністративного позову відмовлено у повному обсязі.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подав апеляційну скаргу , вважає , що рішення суду є незаконним та прийнятим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Посилаючись на обставини на обґрунтування , викладені в апеляційній скарзі просить скасувати судове рішення повністю і ухвалити нове судове рішення яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Державна установа "Харківський слідчий ізолятор" подала до суду заперечення на апеляційну скаргу , вважає рішення суду законним та просить залишити рішення в силі, в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню , виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції виходив з того , що позовні вимоги є не обґрунтованими, не підтверджені нормативно та документально.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову , виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 63 Конституції України засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду.

За приписами ч. 1. ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України), Кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними (ч.2 ст.1 КВК України).

Кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Відповідно до приписів ст.1 та ст. 2 Кримінально-виконавчого кодексу України, яке складається з Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Відповідно до ст. 3 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України. Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Згідно з ч.1 ст.7 Кримінально-виконавчого кодексу України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (ч.2 ст.7 Кодексу).

Статтями 8 та 9 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено перелік основних прав і обов`язків засуджених, а статтею 107 - права і обов`язки засуджених до позбавлення волі. При цьому згідно з ч.2 ст.151 Кримінально-виконавчого кодексу України стосовно засуджених до довічного позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені ст.107 цього Кодексу.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулювалися до 23.01.2015 року Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затвердженими Наказ Державного департаменту України з питань виконання покарань 25.12.2003 N 275 та Інструкцією з організації порядку і умов виконання покарання у виді обмеження волі, затверджено наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань 16.02.2005 N 27 , до 14.09.2018 Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 року № 2186/5, на сьогоднішній день Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України 28 серпня 2018 року № 2823/5 , які є обов`язковими для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи.

Пунктом 1 Розділу XXXIII Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України 28.08.2018 №2823/5 З метою підтримання належного правопорядку в установах виконання покарань, попередження кримінальних або інших правопорушень серед засуджених здійснюється комплекс спеціальних профілактичних заходів щодо виявлення, постановки на облік та організації нагляду за особами, схильними до вчинення правопорушень.

Виявлення та постановка на профілактичний облік засуджених, які вчинили правопорушення або мають намір їх вчинити, здійснюються працівниками оперативного підрозділу шляхом досконалого вивчення матеріалів особових справ засуджених, перевірки відомостей щодо їх поведінки в ізоляторах тимчасового тримання, слідчих ізоляторах, лікарняних закладах, закладах охорони здоров`я тощо, документації, у якій фіксуються порушення режиму, перегляду кореспонденції, а також інформації працівників підрозділів соціально-виховної та психологічної роботи та нагляду і безпеки.

Індивідуальна профілактична робота із засудженими, які перебувають на профілактичних обліках, здійснюється цілеспрямовано, планомірно, диференційовано з урахуванням особистості правопорушника, характеру і ступеня його соціальної занедбаності, небезпеки вчиненого злочину та інших особливостей, що мають значення для правильного вибору методів і заходів впливу.

У разі переведення засудженого, який перебуває на профілактичному обліку, до іншої установи виконання покарань працівник оперативного підрозділу долучає до його особової справи відповідні довідки-орієнтування із зазначенням підстави та строку перебування на обліку.

Постановка на профілактичний облік та зняття з профілактичного обліку здійснюються комісійно на підставі достатніх даних про зміну поведінки засудженого. Підготовку матеріалів на постановку на профілактичний облік та зняття з профілактичного обліку здійснює працівник оперативного підрозділу з урахуванням пропозицій працівників підрозділів соціально-виховної та психологічної роботи та нагляду і безпеки.

Як вбачається з пояснень відповідача та не спростостовується позивачем , ОСОБА_1 в державній установі «Харківський слідчий ізолятор» утримується з 10.08.2010 рік та на даний час.

З прибуттям до установи, з метою здійснення контролю за поведінкою ОСОБА_1 , забезпечення безпеки персоналу установи, а також у зв`язку з обвинуваченням ОСОБА_1 стосовно вчинення ним резонансного злочину, адміністрацією установи було прийнято рішення поставити ув`язненого ОСОБА_1 на профілактичний

облік, як схильного до втечі та суїциду (2010 рік).

Підчас тримання ув`язненого ОСОБА_1 в установі, психологами установи проведено комплекс відповідних заходів виховного та психологічного характеру, в результаті яких, адміністрацією установи прийнято рішення зняти ув`язненого ОСОБА_1 з профілактичного обліку, як схильного до суїциду, одночасно, враховуючи його шантажно-демонстративну поведінку, комісія ухвалила рішення поставити ув`язненого ОСОБА_1 на облік, як схильного до членоушкодження (2012 рік).

Після того, на підставі рапорту психолога установи, враховуючи стабільність психоемоційного стану ув`язненого ОСОБА_1 у 2013 році на засіданні комісії установи прийнято рішення про зняття ув`язненого ОСОБА_1 з обліку, як схильного до членоушкодження та суїциду

Згідно отриманої в лютому 2014 року інформації, що надійшла з оперативного відділу установи, стосовно можливих намірів з боку ув`язненого ОСОБА_1 вчинити втечу з під варти, пов`язану з нападом на персонал установи, комісією установи прийнято рішення поставити на профілактичний облік ув`язненого ОСОБА_1 , як схильного до нападу на адміністрацію, одночасно залишивши на обліку, як схильного до втечі.

В період з 04.09.2017 року по 15.04.2018 року, під час перебування ув`язненого ОСОБА_1 у Київському слідчому ізоляторі, у зв`язку з його слуханням у Вищому спеціалізованому суді України, для забезпечення належного контролю за поведінкою осіб схильних до нападу та втечі комісією прийнято рішення про продовження перебування ув`язненого ОСОБА_1 на такому обліку.

Так, один раз на пів року, відділом соціально - виховної та психологічної роботи зі спецконтингентом, за інформацією оперативного відділу установи, проводяться засідання профілактичної комісії, де вирішуються питання доцільності перебування ув`язнених та засуджених, у тому числі ув`язненого ОСОБА_1

ОСОБА_1 продовжує перебувати на профілактичному обліку установи як схильний до втечі та нападу на адміністрацію, на підставі наказів Міністерства юстиції України від 14.11.2017р. №2т та від 22.04.2016р. №30/ДСК.

Вищезазначені обставини встановлені ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 червня 2019 року у справі № 639/115/19 , якою у задоволенні скарги ОСОБА_1 про зняття його з обліку, як схильного до втечі і нападу відмовлено.

Ухвала суду набрала законної сили 04.06.2019, позивачем не оскаржена.

Колегія суддів звертає увагу , що питання щодо зняття ОСОБА_1 з обліку, як схильного до втечі і нападу саме з підстав незаконної постановки його в 2014 році на такий облік було предметом розгляду Жовтневим районним судом м. Харкова у справі № 639/115/19 та судом визнано правомірним перебування ОСОБА_1 на такому обліку станом на 2019р.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду щодо позивача доказуванню не підлягають.

Питання про подальше перебування на такому обліку (продовження перебування) та зняття з обліку не є предметом даного позову , оскільки позивач обґрунтовує позов посилаючись на обставини , які виникли в 2019 році та яким надана оцінка і висновок ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 червня 2019 року у справі № 639/115/19, яка є обов`язковою для врахування в розумінні вимог ст. 78 КАС України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними тим, які були висловлені в суді першої інстанції та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи, інших обґрунтувань в апеляційній скарзі наведено не було.

Також, колегія суддів, звертає увагу на те, що ч.1 ст.10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожному гарантовано право на свободу вираження поглядів та одержання інформації.

Зокрема, у рішенні Європейського Суду у справі "Леандер проти Швеції" від 26 березня 1987 року, серія А, № 116, § 74) зазначено, що свобода отримувати інформацію, про яку йдеться в пункті 2 статті 10 Конвенції, стосується передусім доступу до загальних джерел інформації і її основним призначенням є заборонити державі встановлювати будь-якій особі обмеження одержувати інформацію, яку інші особи бажають або можуть бажати повідомити цій особі.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2021 по справі № 520/11400/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 23.10.2021 року