Справа № 200/9153/21
Суддя: Дмитрієв В.С.
Дата ухвалення: 2021-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2021 р. Справа№200/9153/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Дмитрієва В.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) справу за позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (місце знаходження: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Серова, б. 1а; РНОКПП: 13492430) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОК РІТЕЙЛ ГРУП" (місцезнаходження: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Дніпровська, б. 2; ) про стягнення адміністративно-господарських санкцій, -

В С Т А Н О В И В:

22 липня 2021 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОК РІТЕЙЛ ГРУП" про стягнення на користь Державного бюджету України адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році, у розмірі 76882,74 грн. та пеню у розмірі 1399,58 грн.

В обґрунтування позовних зазначено, що відповідач, в порушення Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", Закону України "Про зайнятість населення", не створив та не інформував центр зайнятості про наявність вільних місць для осіб з інвалідністю в період 2020 року в кількості 1 робочого місця, що є підставою для застосування адміністративно-господарських санкцій.

Відповідач позов не визнав, подав відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю. В обґрунтування зазначив, що у грудні 2020 року до центру зайнятості було подано звіт за формою 3-ПН про наявність вакансій за посадами, на які можливо працевлаштування інвалідів, проте протягом 2020 року на заявлену вакансію безробітні особи не направлялися. З посиланням на практику Верховного Суду по справі №812/1131/18 від 19 серпня 2021 року вказав, що підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало особу з інвалідністю з причин незалежних від нього: відсутність осіб з інвалідністю, їх відмова від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю.

22 вересня 2021 року позивач надав відповідь на відзив, у якій вказав, що згідно інформації отриманої з листа Краматорського міського центру зайнятості, відповідач у 2020 році неналежно інформував Маріупольський міський центр зайнятості, а саме звітність за Формою № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії осіб з інвалідністю)» надав службі зайнятості за один місяць, а саме за грудень 2020 року, проте як потреба у працевлаштуванні осіб з інвалідністю у відповідача виникла вже у січні 2020 року. Зазначене свідчить про порушення ним вимог ч. З ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», п. 4 ч. З ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення», Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», що полягає у не створенні та у неналежному інформуванні центру зайнятості про наявність вільних робочих місць саме для осіб з інвалідністю в кількості 1 робочого місця, що є порушенням вищезазначених норм матеріального права та підставою для застосування адміністративно-господарських санкцій, так як, тільки коли своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Ухвалою судді Донецького окружного адміністративного суду від 27 липня 2021 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 25 серпня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та витребувати у відповідача та Краматорського міського центру зайнятості докази у справі.

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на нього, суд встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОК РІТЕЙЛ ГРУП", місцезнаходження: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Дніпровська, б. 2; , зареєстровано в якості юридичної особи 2 червня 2017 року за номером 0005971.

ТОВ "ОК РІТЕЙЛ ГРУП" подало до Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2020 рік (форма №10-ПІ), в якому відповідачем наведено, що: середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить 62 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 2; кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів осіб з інвалідністю в Україні" - 2; фонд оплати праці штатних працівників - 4631,5 тисяч гривень; середньорічна заробітна плата штатного працівника 74700 грн.

Проте на запит Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, Головне управління Пенсійного фонду України надало інформацію, яка була сформована відносно страхувальника ТОВ "ОК РІТЕЙЛ ГРУП" на підставі звітності підприємства про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (Форма № Д4) середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу ТОВ "ОК РІТЕЙЛ ГРУП" у 2020 році складала - 62 особи, а середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність складала - 1 особу.

Так у вказаному листі Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 11 червня 2021 року наведено інформацію про наявність у відповідача працевлаштованих осіб з інвалідністю у 2020 році: січень - 0, лютий - 0, березень - 0, квітень - 1 особа, травень - 3 особи, червень - 3 особи, липень - 2 особи, серпень - 2 особи, вересень - 2 особи, жовтень - 1 особа, листопад - 1 особа, грудень - 1 особа.

З листа Краматорського міського центру зайнятості від 3 червня 2021 року № 01-14/1353 вбачається, що відповідач надавав звіті форми 3-ПН з інформацією про вакансії для осіб з інвалідністю лише 1 грудня 2020 року.

Так, зі звітності відповідача форми 3-ПН від 1 грудня 2020 року убачається про попит на робочу силу (вакансії) - вантажник (одна вакансія) та зазначено інформації про наявність вакансій для осіб з інвалідністю.

Оскільки відповідачем не проінформовано центр зайнятості про наявність вільних робочих місць саме для осіб з інвалідністю в кількості 1 робочого місця з січня 2020 року, та не працевлаштоване осіб з інвалідністю (загалом 2 особи), позивачем на підставі звіту форми №10-ПІ, здійснено розрахунок суми адміністративно-господарських санкцій за 1 нестворене робоче місце для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2020 році у розмірі 76882,74 грн. та розрахунок суми пені на заборгованість по сплаті адміністративно-господарських санкцій за нестворені робочі місця для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2020 році на суму 1399,58 грн. (за період 16 квітня 2021 року по 15 липня 2021 року).

Спірні правовідносини виникли з приводу наявності підстав для стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць.

Відповідно до частини 3 статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 3 статті 18-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" встановлено, що державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно з частою 1 статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Статтею 238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Тобто, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до учасника господарських відносин за порушення ним правил, встановлених законодавчими актами, при наявності в діях суб`єкту господарювання вини у вчиненні такого порушення та якщо ним не приймались заходи, спрямовані на недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до п. 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70, передбачено, що інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування осіб з інвалідністю роботодавці подають до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця за формою, затвердженою Мінсоцполітики за погодженням із Держстатом.

Таким чином, обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 квітня 2013 року по справі № 21-95а13, у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі № П/811/696/17, від 06 лютого 2018 року по справі № П/811/693/17.

До обов`язків роботодавців щодо забезпечення працевлаштування інвалідів в силу приписів частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої, п`ятої статті 19 "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" фактично віднесено укладання трудового договору з інвалідом, який самостійно звернувся до роботодавця або був направлений до нього державною службою зайнятості, а в силу приписів частини 3 статті 18 названого закону - підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому відповідно до частини 3 статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" до обов`язків органів державної служби зайнятості законодавцем віднесена організація працевлаштування інвалідів, бо саме з цією метою роботодавці зобов`язані надавати державній службі зайнятості відповідну інформацію.

Тобто, передбачена частиною 1 статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов`язку здійснити грошовий платіж на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або 1) у разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування інвалідів, або 2) у разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої, п`ятої статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", що полягає в безпідставній відмові в працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 8 травня 2018 року у справі № 805/2275/17-а, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Суд зазначає, що згідно інформації наданої пенсійним фондом, з січня по березень 2020 року у позивача не були працевлаштовані працівники, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність.

Цей факт не заперечується і відповідачем.

Так, відповідачем надано до суду копії наказів про прийняття на роботу осіб з інвалідністю, а саме: ОСОБА_1 з 2 квітня 2020 року (наказ №58-ок від 1 квітня 2020 року), ОСОБА_2 з 12 травня 2020 року (наказ №79-0к від 12 травня 2020 року, ОСОБА_3 з 18 травня 2020 року (наказ №83-ок від 15 травня 2020 року).

При цьому, згідно з табелю обліку робочого часу за 2020 рік, убачається, що ОСОБА_1 працювала - березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень; ОСОБА_2 - травень, червень; ОСОБА_3 - травень, червень, липень, серпень, вересень, листопад, грудень.

Тобто, матеріалами справи підтверджено, що у період з січня 2020 року по лютий 2020 року особи з інвалідністю не працювали у відповідача, період з жовтня по грудень 2020 року - одна особа. При цьому, з урахуванням середньооблікової кількості штатних працівників (62 особи), кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 «Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» - 2 особи.

Разом з тим, звіт до центу зайнятості форми 3-ПН щодо інформації про наявність вакансій осіб з інвалідністю подано лише 1 грудня 2020 року.

Посилання відповідача на не направлення саме центом зайнятості осіб з інвалідністю потягом 2020 року, суд вважає безпідставними, оскільки інформація про наявність вакантних місць для осіб з інвалідністю подано до центру зайнятості наприкінці 2020 року (1 грудня 2020 року), що унеможливлює направлення таких осіб протягом усього 2020 року.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач у встановленому порядку не надав інформацію про попит на робочу силу (вакансії), що означає, що в такому випадку учасник господарських відносин не вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Вищенаведена позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленою в постанові від 26 червня 2018 року у справі № 806/1368/17.

На підставі викладеного вище, суд вважає правомірним застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій. При цьому, розмір адміністративно-господарських санкцій та пені сторонами не оспорюється.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до приписів статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 90, 132, 139, 193, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОК РІТЕЙЛ ГРУП" (місцезнаходження: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Дніпровська, б. 2; ) на користь Державного бюджету України адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році, у розмірі 76882,74 грн. та пеню у розмірі 1399,58 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя В.С. Дмитрієв