Справа № 826/7878/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2021-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 року м. Київ № 826/7878/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С. при секретарі судового засідання Моренко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

за участі представників сторін:

від позивача: Смирнов П.С.

від відповідача: Адамишин А.В.

перекладач: Третьяк А.М.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив суд з урахуванням заяви про зміну підстав позову: визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.05.2016 №281-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2017 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.07.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення є таким, що прийняте із порушенням Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 та вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки рішення було прийнято із порушенням, визначеного ч. 4 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" строку. Крім того, позивачем було надано достатні та необхідні докази , які підтверджують обґрунтовані побоювання позивача стати жертвою переслідувань, зокрема, позивачем надано копію вироку суду Республіки Молдова від 28.07.2011 по справі №1-546/11, яким призначено позивачу покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, в той же час, правоохоронні органи Російської Федерації запитують позивача для притягнення до кримінальної відповідальності за аналогічний злочин, за який позивача вже було притягнуто до відповідальності, що в свою чергу свідчить про політичне переслідування останнього. Також позивач посилався на те, що відповідач не у повній мірі дослідив матеріали особової справи позивача та не врахував надані позивачем докази про те, що останній займався благодійною діяльністю в межах фонду «Древо Жизни» та активно підтримував події, що мали місце в Україні упродовж 2013-2014 років.

Відповідач проти задоволення позовної заяви заперечив, зазначаючи, що враховуючи всі обставини особової справи позивача, інформацію по країні походження останнього та інформацію повідомлену самим позивачем, у відповідача були наявні підстави вважати про відсутність політичного переслідування ОСОБА_1 . Також, відповідачем було встановлено, що позивачу інкриміновано злочин, передбачений ч. 4 ст. 159 Кримінального кодексу РФ (шахрайство в підприємницькій діяльності), що свідчить про наявність у заявника очевидного побоювання відповідальності за вчинене правопорушення, що у свою чергу не підпадає під ознаки Женевської Конвенції про захист прав і основоположних свобод, за якими особу може бути визнано біженцем. Крім того, правоохоронними органами РФ не інкриміновано ОСОБА_1 злочину, який передбачає покарання у вигляді смертної кари, а під час перебування останнього поза межами країни походження позивач не зазнав жодних переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства . До того ж, позивач перетнув кордон з Україною 02.05.2009, а звернувся за захистом до компетентних органів 22.04.2015, тобто, аж через 6 років після перебування в Україні. Так, ОСОБА_1 звернувся про отримання статусу біженця після його затримання правоохоронними органами України з метою подальшої екстрадиції до Російської Федерації.

У відповіді на відзив позивач посилався на те, що відзив не відповідає вимогам п. 5, ч.1, ч. 2, п. 1, ч. 4 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача проти позовних вимог заперечив та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Розглянувши надані суду документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: Російська РФ СР, м. Москва, за національністю - росіянин, за віросповіданням -атеїст, одружений із ОСОБА_2 , за професією юрист, має вчену ступінь доктора економічних наук, прибув до України легально потягом №23, кодон перетнув 12.05.2009 на підставі паспорта № НОМЕР_1 . На момент звернення ОСОБА_1 до ГУ ДМС України, заявник перебував у Київському СІЗО як особа, яка розшукується правоохоронними органами РФ з метою екстрадиції в країну походження за скоєння злочину, передбаченого ч. 4 ст. 159 КК РФ.

22.04.2015 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22.04.2015 позивач зазначив, що причиною залишення країни походження є страх політичних переслідувань за ознаками політичних переконань.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві за результатами розгляду заяви, призначено співбесіду на 18.08.2015, про що повідомлено останнього повідомленням №147 .

За результатами проведеної співбесіди, Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.08.2015, за результатами якого прийнятий наказ "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Російської Федерації ОСОБА_1 " від 18.08.2015 №589.

20.08.2015 позивач оскаржив до Державної міграційної служби України наказ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.08.2015 №589.

За результатами поданої скарги Державна міграційна служба України прийняла висновок від 28.09.2015, яким задоволено скаргу та скасовано оскаржуваний наказ від 18.08.2015 №589.

07.10.2015 Головним управління Державної міграційної служби України в місті Києві видано наказ №811 про прийняття документів гр. РФ ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та запрошено заявника 02.11.2015 на співбесіду.

02.11.2015 відбулася співбесіда із ОСОБА_1 , в якій останні повідомив, що проти нього була сфабрикована кримінальна справа за політичними мотивами. На питання: Що вам загороджує у випадку повернення в РФ? ОСОБА_1 повідомив, що його ув`язнять в СІЗО і будуть тримати на будь-яких підставах, поки він не дасть показання проти ОСОБА_3 та інших осіб, з якими він спілкувався протягом останніх 15 років, що загрожує його життю. Також, заявник зазначив, що його благодійний фонд надавав фінансову підтримку політичних діячів, критикуючих владу Росії. На питання контролюючого органу: Чому ви звернулися до міграційної служби, щоб отримати статус біженця і захист в Україні від переслідування в РФ лише після затримання?, заявник відповів, що сподівався, що після того, як він покине територію РФ його залишать в спокої, однак, цього не трапилося, що підтверджується аудіо-записами 14 телефонних розмов, які мали місце в 2010 році.

02.11.2015 до співбесіди представником позивача було долучено: паспорт ОСОБА_1 , довідку, протокол допиту свідків від 14.10.2008, Лист від 15.04.2015, постанову Останкінського районного суду м. Москви про арешт, вирок суду м. Кишинів від 28.07.2011, лист Української координаційної ради від 07.05.2015.

07.10.2015 та 12.11.2015 Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві звернулося до Служби безпеки України із запитами щодо надання інформації про гр. РФ ОСОБА_1

07.12.2015 у зв`язку із неотримання відповіді на вищевказані запити, Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві звернулося із поданням про продовження строку розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

07.12.2015 Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві видано наказ №1081 про продовження стоку розгляду заяви гр. РФ ОСОБА_1 до 07.01.2016.

16.01.2016 Службою безпеки України повідомлено Головне управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві, що згідно даних Укрбюро Інтерполу Національної поліції України, ОСОБА_1 перебуває у міжнародному розшуку з метою арешту та подальшої екстрадиції до Російської Федерації за скоєння злочину, передбаченого ч.4 ст. 159 КК РФ (шахрайство в сфері підприємницької діяльності), а відтак, умови, передбачені п.1, 13 ч. 1 ст. Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

16.01.2016 головний спеціаліст відділу по роботі із біженцями Управління у справах біженців ГУ ДМС України в місті Києві Каплун Д.М. звернувся із службовою запискою, в якій повідомив про те, що у зв`язку із находженням від Служби безпеки України листа, написання рекомендаційного висновку у встановлений строк не було можливим.

16.01.2016 за результатами розгляду особової справи №2015 KYIV 0095 прийнято висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на те, що заявник не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинення злочину, який визнано законодавством цієї країни як протиправні, суспільно небезпечні діяння, і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним Кодексом Російської Федерації. Зазначені причини неповернення ОСОБА_1 не є такими, що відносяться до конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем або такою, що потребує додаткового захисту. Окрім того, у своєму запиті Генеральна Прокуратура Російської Федерації, засвідчує про відсутність намірів переслідувань ОСОБА_1 за політичними поглядами, а також расовою, національною та релігійною належністю. До того ж, ОСОБА_4 виїхав до України незадовго до винесення постанови про обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 29.07.2009, після того, останній до країни походження не повертався, протягом встановленого Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" строку не звернувся із заявою про визнання біженцем, однак, намагався легалізувати своє перебування в Україні після затримання правоохоронними органами, через побоювання видворення.

09.03.2016 Державною міграційною службою України відправлено особову справу ОСОБА_1 на доопрацювання особової справи в строк до 28.03.2016 в частині перебування ОСОБА_1 на території Республіки Молдова під час розслідування та судового розгляду справи, а також обставини щодо участі заявника у подіях на Майдані Незалежності у 2013-2014 роках.

31.03.2016 під час проведення співбесіди уповноваженими особами було з`ясовано фактичні обставини перебування ОСОБА_1 на території Республіки Молдова під час розслідування та судового розгляду справи та обставини щодо участі заявника у подіях на Майдані Незалежності у 2013-2014 роках. Зокрема, позивач зазначив, що не був на території Республіки Молдова, під час судового розслідування та розгляду кримінальної справи, щодо участі в Майдані зазначив, що участі у вказаних подіях не приймав, однак навідувався туди та цікавився ходом розвитку подій.

27.04.2016 головний спеціаліст відділу з питань шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в м. Києві Єфімова А.Г. звернулася із службовою запискою про продовження строку для підготовки додатку до рекомендаційного висновку для прийняття остаточного рішення щодо гр. РФ ОСОБА_1

29.04.2016 ГУ ДМС України в м. Києві прийнято додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначено, що останній не приймав безпосередньої участі в подіях, що мали місце на Майдані незалежності в період 2013-2014 років, а відтак, відсутні підстави вважати, що в разі повернення на батьківщину щодо останнього буде існувати загроза. В країні походження.

30.05.2016 Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №281-16.

15.06.2016 ГУ ДМС України в м. Києві надіслано на адресу ОСОБА_1 повідомлення №148 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення Державної міграційної служби України в м. Києві №281-16 таким, що прийнято без повного дослідження обставин особової справи та з порушенням строку, визначеного ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивач звернувся із даним позовом до суду.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 30.05.2016 №281-16, в якості підстави для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 слугували положення абзацу п`ятого частини шостої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме: стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні.

Так, в додатку до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.04.2016, що покладений в основу оскаржуваного рішення, за результатами співбесіди та розгляду особової справи заявника, уповноважений орган дійшов висновку, що заявником не доведено обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження або побоювання застосування щодо нього смертної кари чи тортур нелюдського або такого, що принижує гідність, провадження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Відповідно до абз. 5 п. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно п. 1 ч. 1, 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Так, відповідач на правомірність прийнятого рішення посилався на те, що причинно-наслідковий зв`язок між політичними поглядами заявника та кримінальними переслідуваннями щодо ОСОБА_1 не була доведена заявником, зокрема вказані факти спростовуються тим, що в Україну позивач прибув у 2009 році нелегально, де й проживав до моменту його затримання правоохоронними органами. Із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся після 6 років проживання в Україні та затримання правоохоронними органами. Крім того, правоохоронними органами РФ подано заявника до міжнародного розшуку за ст. 159 Кримінального Кодексу Російської Федерації (шахрайство в сфері підприємницької діяльності), яка у свою чергу, не передбачає покарання у вигляді смертної кари, а інкримінований злочин не пов`язаний із політичними поглядами заявника. Також, заявник у своїй заяві посилався на те, що його родина отримує погрози про розправу, однак, як було встановлено під час співбесіди із останнім, дружина та син заявника проживають у Москві, дружина регулярно приїжджає до Києва, а син працює юристом в московській компанії. Встановлені вище обставини безпосередньо свідчать про відсутність загрози життю і здоров`ю членами родини ОСОБА_1 та спростовують твердження останнього.

Беручи до уваги, що заявник обвинувачується у скоєнні злочину, необхідно врахувати положення пп. «b» пункту «F» статті 1 Конвенції та положення про виключення, передбачені ст. 12,17 Директиви Європарламенту і Ради ЄС 2011/95/ЄС стосовно стандартів для кваліфікації громадян третіх країн чи осіб без громадянства, як бенефіціарів міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців або для осіб, що мають право на додатковий захист і стосовно змісту захисту (переглянута) від 13 грудня 2011 року, що визначають умови, за яких статус біженця та додатковий захист не надається. Згідно з цими нормами міжнародний захист не надається, зокрема особі, яка вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця або додаткового захисту.

Як свідчать обставини справи позивач перебуває у розшуку за вчинення на території Російської Федерації кримінально караного злочину неполітичного характеру, передбаченого ч. 4 ст. 159 КК РФ (шахрайство в сфері підприємницької діяльності), отже, звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може свідчити про намагання останнього уникнути покарання.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання притягнення до відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством країни походження як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом РФ, оскільки на даний момент вирішується питання щодо його екстрадиції правоохоронними органам Російської Федерації

Таким чином, з наведеного можна зробити висновок, що позивач звернувся не за захистом в Україні, а з метою легалізації та уникненням процедури екстрадиції, шляхом процедури набуття захисту в Україні.

При цьому, суд звертає увагу, що схожий склад злочину передбачено також і нормами Кримінального кодексу України, а саме частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України (шахрайство в особливо великих розмірах).

Проаналізувавши матеріали справи, доводи учасників справи, суд дійшов висновку, що обвинувачення позивача в Російській Федерації у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 159 Кримінального кодексу Російської Федерації не пов`язане із переслідуваннями за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи.

Позивач, у свою чергу, зазначив, що в Російській Федерації переслідування здійснюється за його політичні переконання та по сфабрикованим звинуваченням злочинів неполітичного характеру. Позивач також зазначає, що зазначена кримінальна справа в Російській Федерації є аналогічною кримінальній справі у Республіці Молдова, за яку він вже відбув умовне покарання.

Однак, суд звертає увагу позивача, що розслідування кримінальної справи за наведеними фактами здійснювалося в Російській Федерації починаючи з 21.10.2008, притягнення позивача до кримінальної відповідальності у 2011 році на території Республіки Молдова, а також встановлення судом Республіки Молдова певних пом`якшуючих обставин, які вплинули на обрання позивачу міри покарання, не можуть бути розцінені судом як обставини політичного переслідування позивача в Російській Федерації.

Також у своїх доводах, посилався на те, що переслідування у Російської Федерації пов`язане із тим, що він надавав допомогу опозиційній партії «Союз правих сил», а справа була сфабрикована проти нього з метою подальшого тиску на голову політичної партії «Союз Правих Сил» ОСОБА_5 , проте, доказів того, що члени партії «Союз правих сил» переслідуються в Російській Федерації правоохоронними органами за їх політичні переконання матеріали справи не містять, так само в матеріалах особової справи №2015 KYIV 0095 відсутні будь-які документи, які підтверджують зв`язок позивача із партією «Союз правих сил», крім того, останній у співбесіді від 31.03.2016 вказував, що не був членом партії «Союз правих сил».

Крім того, судом встановлено, що Президент РФ призначив ОСОБА_5 на посаду генерального директора держаної корпорації «Росано», яку він очолює по сьогодні, що в свою чергу свідчить про відсутність політичного тиску на ОСОБА_5 та, в свою чергу, спростовує твердження заявника про тиск на нього через співпрацю із ОСОБА_5 .

Разом з тим, в матеріалах особової справи №2015 KYIV 0095 наявний лист Генеральної прокуратури Російської Федерації до Генеральної прокуратури України від 15.04.2015 №81/3-106-10, в якій Генеральна прокуратура Російської Федерації повідомила про те, що строк притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за злочин, передбачений ч. 4 ст. 159 Кримінального Кодексу Російської Федерації не закінчився, притягнення останнього до відповідальності та забезпечення його правом на захист відбудеться з дотриманням норм національного та міжнародного права, крім того, державний орган країни заявника засвідчив про відсутність намірів переслідування ОСОБА_1 за політичними поглядами, расової, національною та релігійною належністю.

Вищевказані обставини дають суду підстави для висновку, що позивач фактично не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання притягнення до відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством країни походження як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього може чекати відповідальність, визначена Кримінальним кодексом Російської Федерації, оскільки на даний момент вирішується питання щодо його екстрадиції правоохоронними органам Російської Федерації.

Крім того, слід зазначити, що станом на момент звернення позивача із заявою, у РФ відсутній збройний конфлікт, що дає підстави вважати про відсутність загроз життю та здоров`ю позивачу внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту у випадку його повернення до Російської Федерації

Щодо тверджень позивача про його участь в подіях, що проходили на Майдані Незалежності України, то суд зазначає наступне.

Як вбачається із протоколу співбесіди від 31.03.2016 позивач на запитання: «Чи приймали Ви участь у подіях на Майдані у 2013-2014 роках?» відповів: « Я був присутнім там серед людей, але не стріляв та не кидав каміння», на запитання» На Вашу думку, Ви були учасником Майдану чи ні?», відповів: «Якщо юридично то ні, якщо політично, то так.». Уповноважений працівник попросив позивача прокоментувати вищевказану відповідь, на що він вказав, що юридично він не був учасником подій на Майдані, оскільки він є іноземцем і шукає статус біженця. По Законом України, останній не може приймати участі в політичній діяльності цієї країни. Політично, заявник часто проходив на Майдан, цікавився подіями, які склалися на Майдані.

На думку відповідача, іноземець не приймав безпосередньої участі в подіях на Майдані, оскільки інформація стосовно нього, як учасника вказаних подій відсутня.

На підтвердження вказаних обставин, позивач надав суду характеристику голови української координаційної ради Хоми А.С. від 07.05.2015 №07/05/001-15, яка міститься також в матеріалах його особової справи, згідно якої, позивач активно допомагав активістам Української координаційної ради у досягненні цілей Майдану та встановленні громадянського суспільства.

Оцінюючі вказані обставини, суд приходить до висновку, що спосіб, у який позивач приймав участь у наведених подіях не є кримінально караним діянням, згідно законодавства Російській Федерації, що в свою чергу свідчить про те, що побоювання переслідувань з боку правоохоронних органів Російської Федерації ґрунтується виключно на його суб`єктивних уявленнях. Матеріали справи не містять доказів того, що правоохоронні чи інші органи Російської Федерації мають до позивача будь-які претензії чи обвинувачення відносно участі у подіях, що мали місце на Майдані Незалежності у 2013-2014 роках.

Вказані обставини також спростовуються змістом листа Генеральної прокуратури Російської Федерації до Генеральної прокуратури України від 15.04.2015 №81/3-106-10.

Щодо тверджень позивача, що рішення відповідача прийняте не з повним дослідженням матеріалів особової справи, зокрема, про активну благодійну діяльність позивача через фонд «Древо жизни», що виявилася у фінансовій підтримці опозиційних політичних проектів, то суд зазначає наступне.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування у першу чергу суб`єктивних обставин є досить важливим.

Слід зауважити, що суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути невиносним. Термін "побоювання" означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ і так далі.

При визначенні того, чи може політичний правопорушник розглядатися як біженець, потрібно взяти до уваги наступні елементи: особистість заявника, його політичні переконання, мотиви його дій, природу вчиненого акту; характер переслідувань і його мотиви; і нарешті, також характер закону, на якому ґрунтується переслідування. Ці елементи можуть допомогти з`ясувати, чи дійсно дана особа має побоювання стати жертвою переслідування або воно відчуває побоювання піддатися переслідуванню і покаранню згідно із законом за вчинені ним дії.

Позивач стверджує, зокрема, що 18.08.2015 під час співбесіди, відповідачем не було прийнято до уваги пояснення позивача, що він приймав участь в благодійній діяльності через фонд «Древо Жизни», крім того, вказані документи відсутні в матеріалах його особової справи, що свідчить про те, що рішення прийнято відповідачем без повного й всебічного дослідження всіх обставин.

Однак, суд звертає увагу, що наявна у справі заява, підписана представником позивача - адвокатом Лущевським М.С. від листопада 2015 року, якою представник позивача ніби-то долучив до матеріалів розгляду документацію по фонду «Древо Жизни» не містить вхідного штампу про отримання такої заяви ГУ ДМС у м. Києві, або іншої відмітки про вручення документу із датою та вхідним номером, як, на приклад, інші аналогічні заяви адвоката Лущевського М.С., що містяться в матеріалах особової справи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що за відсутності доказів вручення таких документів, останні не могли бути оцінені відповідачем з об`єктивних причин, що у свою чергу, спростовує твердження позивача з цих підстав.

Крім того, судом встановлено, що під час співбесіди, що відбулася - 31.03.2016 позивачем було повідомлено уповноважену особу відповідача про те, що ним здійснюється благодійна діяльність через фонд «Древо Жизни», а тому у суду відсутні сумніви, що вказані обставини залишилися поза увагою Державної міграційної служби України під час винесення оскаржуваного рішення.

Щодо тверджень позивача про порушення відповідачем строку на прийняття оскаржуваного рішення, то суд зазначає слідуюче.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Норми вищезазначеного Закону передбачають форми викладення певних рішень, наприклад, частина 4 статті 8 передбачає, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

В той же час, норми ч. 1 ст. 9, ч.1 ст. 10, ч.10 ст.11, як і вищенаведені норми ч. 5 ст.12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не передбачають ні форми, в якій приймається рішення про продовження строку, ні порядку його прийняття, ні обов`язку будь - якого повідомлення про таке продовження.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначають «Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила).

Вказаними Правилами не передбачено також будь - якої форми рішення про продовження строку розгляду скарги ДМС України, натомість, згідно з пунктом 5.2. Правил, строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути продовжено до трьох місяців керівником територіального органу ДМС за вмотивованим поданням уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС. Вищезазначеними Правилами встановлено також форму подання про продовження строку, проте, лише щодо територіального органу ДМС.

Пунктом 7.8. Правил встановлено форму рішення про продовження строку та передбачено, що строк прийняття рішення може бути продовжено згідно з наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців. Проте, таке встановлено лише щодо прийняття рішення про: а) про втрату статусу біженця або додаткового захисту; б) про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту; в) про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; г) про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 (далі - Правила).

Відповідно п. 5.1. вказаних Правил після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу), зокрема, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Належним чином оформлена особова справа заявника разом з письмовим висновком територіального органу ДМС, доданими аудіофайлами співбесід (у разі наявності перекладача) повинна бути надіслана фельд`єгерським зв`язком до ДМС протягом трьох робочих днів з моменту затвердження письмового висновку територіальним органом ДМС, але не пізніше граничного строку розгляду заяви.(п. 5.2 Правил)

Згідно п. 6.1 Правил у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінку всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 6.2. Правил передбачено, що під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право:

а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою;

в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів;

г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

Як вбачається із матеріалів справи, 20.08.2015 позивач оскаржив до Державної міграційної служби України наказ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.08.2015 №589.

За результатами поданої скарги Державна міграційна служба України прийняла висновок від 28.09.2015, яким задоволено скаргу та скасовано оскаржуваний наказ від 18.08.2015 №589.

07.10.2015 Головним управління Державної міграційної служби України в місті Києві видано наказ №811 про прийняття документів гр. РФ ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та запрошено заявника 02.11.2015 на співбесіду.

Після доопрацювання Головним територіальним управлінням Державної міграційної служби України прийнято Головним управління Державної міграційної служби України в місті Києві прийнято додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.04.2015.

Таким чином, письмовий додаток до висновку, згідно Правил надсилається територіальним управлінням фельд`єгерським зв`язком до ДМС протягом трьох робочих днів.

Тобто, з вищевказаного слідує, що граничним строком, протягом якого відповідач повинен був прийняти рішення є 05.05.2016 (29.04.2016 + 3 робочі дні = 05.05.2016), отже саме з 05.05.2016 - дня отримання справи слід обраховувати місячний строк, визначений частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд звертає увагу позивача, що строк для прийняття рішення обраховується для відповідача саме з моменту отримання додатку до висновку, при цьому, суд розмежовує строки протягом яких вчинялися дії Територіальним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Державною міграційною службою України.

До того ж, суд звернув увагу на те, що заявник прибув в Україну у 2009 році нелегально, за захистом в Україні звернувся після затримання останнього правоохоронними органами України - 22.04.2015, тобто, аж через 6 років після перебування в Україні.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України (частина п`ята статті 5 Закону № 3671-VI).

Так, слід зазначити, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Вказана правова позиція висловлена також колегією суддів Верховного Суду у постанові від 14.03.2018 року по справі № 820/1502/17.

Враховуюче викладене, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту з метою легалізації та уникненням процедури екстрадиції, шляхом набуття захисту в Україні відповідно до Закону № 3671-VI, а відтак, суд приходить до висновку, про правомірність висновків відповідача, викладених в оскаржуваному рішенні.

У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.05.2016 №281-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено: 23.10.2021

Суддя А.С. Мазур