Справа № 580/5039/20
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/5039/20 Суддя (судді) першої інстанції: О.А. Рідзель
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Федотова І.В., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Черкаська обласна державна адміністрація про визнання неправомірною відмови та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Черкаська обласна державна адміністрація, в якому просив суд:

- визнати неправомірною відмову відповідача у видачі позивачу довідки щодо постійного проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю відповідно до Додатку № 11 до Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою КМУ від 11 липня 2018 року № 551;

- зобов`язати відповідача видати позивачу довідку щодо постійного проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю відповідно до Додатку №11 до Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою КМУ від 11 липня 2018 року №551.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що станом на 1 січня 1993 року позивач постійно не проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років, оскільки, як установлено вище, докази постійного проживання позивача в зоні посиленого радіоекологічного контролю з січня 1988 року до грудня 1992 року відсутні, а наявні у матеріалах справи докази свідчать про роботу позивача у цей час у м. Ватутіне.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Вказує на те, що позивач у період з січня 1988 року до грудня 1992 року проживав у с.Єрки Катеринопільського району Черкаської області, а з грудня 1992 року до цього часу у с. Залізнячка Єрківської ОТГ, які відносяться до зони посиленого радіоекологічного контролю внаслідок Чорнобильської катастрофи, а тому має право на отримання довідки щодо постійного проживання на території вказаної зони. Однак, Катеринопільською РДА протиправно відмовлено у видачі такої довідки за наявності доказів проживання на казаній вище території. Тому просить задовольнити позов. Також, апелянт зазначає, що м. Ватутіно територіального знаходиться в 7 км від с.Єрки Катеринопільського району Черкаської області та с. Залізнячка Єрківської ОТГ, що дозволяло останньому добиратися до місця роботи на власному або на громадському транспорті.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому зауважує, що позивачем надано власноруч написані покази свідків, які підтверджували проживання останнього з січня 1988 року до грудня 1992 року у с. Єрки Катеринопільського району Черкаської області, а з грудня 1992 року до цього часу у с. Залізнячка Єрківської ОТГ та які не можуть свідчити, як допустимі докази у розумінні КАС України.

Так, у відзиві на апеляційну скаргу третя особа просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому зауважує, що підставою для видачі довідки про постійне місце проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю є необхідність заміни відповідного посвідчення у разі його втрати, зіпсування або зміни прізвища. Оскільки позивач звернулась для видачі вказаної довідки у зв`язку з визнанням недійсним посвідчення, потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи, підстав для видачі довідки немає.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що 12 березня 2001 року позивачу видане посвідчення серії НОМЕР_1 громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4).

Відповідно до витягу із протоколу №2 від 28 лютого 2020 року засідання комісії Черкаської обласної державної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, вирішено вважати недійсним посвідчення позивача від 12 березня 2001 року серії НОМЕР_1 громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю.

Позивач 12 жовтня 2020 року звернувся до Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області із зверненням щодо видачі довідки щодо проживання та території зони посиленого радіоекологічного контролю за формою згідно з Додатком 11 до Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою КМУ від 11 липня 2018 року №551.

Листом від 19 жовтня 2020 року №2242 Катеринопільська РДА повідомила позивача, що згідно з довідкою Єрківської селищної ради від 25 листопада 2019 року №2951 період проживання на забрудненій території з січня 1988 року до грудня 1992 року визначений на підставі свідчень свідків та не підтверджений документально.

Зазначено, що опитування свідків за фактами 30-річної давнини несе виключно довідковий характер та не має юридичної сили. Тому рекомендовано позивачу надати документальне підтвердження щодо постійного проживання, роботи або навчання за вказаний період.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулась в суд з даним позовом.

На підставі встановлених вище обставин суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що станом на 1 січня 1993 року позивач постійно не проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років, оскільки, як установлено вище, докази постійного проживання позивача в зоні посиленого радіоекологічного контролю з січня 1988 року до грудня 1992 року відсутні, а наявні у матеріалах справи докази свідчать про роботу позивача у цей час у м. Ватутіне, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 грудня 1991 року № 796-XII (далі - Закон №796-XII).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 11 Закону Закон №796-XII до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Згідно з пункту 4 частини 1 статті 14 Закону №796-XII для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

З аналізу викладених норм вбачається, що особи, які станом на 1 січня 1993 року постійно проживали, працювали або навчались на території зони посиленого радіоекологічного контролю понад чотири роки, визнаються потерпілими від Чорнобильської катастрофи та мають право на встановлення пільг і компенсацій.

Згідно зі статтею 15 Закону №796-XII підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Як вбачається з матерів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до довідки виконавчого комітету Єрківської селищної ради від 25 листопада 2019 року №2951 позивач з січня 1988 року до грудня 1992 року без реєстрації проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава: підтвердження свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Проте, згідно з даними трудової книжки серії НОМЕР_2 позивач 09 вересня 1985 року прийнятий на роботу водієм 3-ї категорії Ватутінської автобази, а з 01 вересня 1993 року йому присвоєно категорію водія 2-го класу на вказаному підприємстві.

Довідкою ПАТ "Ватутінське автотранспортне підприємство - 2362" від 25 червня 2019 року № 6 підтверджується отримання позивачем заробітної плати на цьому підприємстві за період з 1986-1990 роки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо непідтвердження належності та допустимості наданих позивачем власноруч написаних показів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 щодо проживання позивача з січня 1988 року до грудня 1992 року за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки свідки не попереджені про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих пояснень та відсутні дані, що вище зазначені громадяни мешкали в зазначений період на даній території.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приписами статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем не надано переконливих доказів, рішень суду, які підтверджували постійне проживання останнього на території зони посиленого радіоактивного забруднення в період з 1986-1993 роки.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує, що незважаючи на перебування в трудових взаємовідносинах з Ватутінської автобази він не переставав проживати в АДРЕСА_1 через незначну віддаленість м. Ватутіне від смт Єрки, Черкаської області.

Колегія суддів звертає увагу позивача, що останньому необхідно звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання на території зони посиленого радіоактивного забруднення.

Так, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина 2 статті 315 ЦПК України).

Отже, в даному випадку позивачем невірно вибраний спосіб захисту, оскільки останньому необхідно звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з метою встановлення факту постійного проживання на території зони посиленого радіоактивного забруднення.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстав для видачі довідки щодо постійного проживання позивача на території зони посиленого радіоекологічного контролю відповідно до Додатку №11 до Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою КМУ від 11 липня 2018 року №551 немає, а позовна заява не підлягає задоволенню.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008 року) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді І.В. Федотов

Є.В. Чаку