Справа № 400/6473/21
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2021-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2021 р.м. ХерсонСправа № 400/6473/21
Херсонський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського окружного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України про визнання дій протиправними, стягнення недоотриманої суддівської винагороди,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до Миколаївського окружного адміністративного суду (далі - відповідач-1), Державної судової адміністрації України (далі - відповідач-2), в якій просить:

- визнати протиправними дії Миколаївського окружного адміністративного суду та Державної судової адміністрації України по невиплаті у період з 18.04.2020 р. по 28.08.2020 р. суддівської винагороди у сумі 156938,50 грн.;

- стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 недоотриману у період з 18.04.2020 р. по 28.08.2020 р. суддівську винагороду у сумі 156938,50 грн. за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів".

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в період з 18.04.2020 р. по 28.08.2020 р. суддівська винагорода виплачувалася із застосуванням обмежень відповідно до Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік" від 13.04.2020 р. № 553-ІХ, внаслідок чого не доплачено суддівську винагороду у розмірі 156938,50 грн. Посилаючись на ст.ст.19, 130 Конституції України, ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VІІІ, рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 р. № 10-р/2020 вважає, що такі дії є протиправними і просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.08.2021 р. справу передано до П`ятого апеляційного адміністративного суду для визначення підсудності справи.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.09.2021 р. визначено територіальну підсудність адміністративної справи № 400/6473/21 Херсонському окружному адміністративному суду та передано справу на розгляд Херсонському окружному адміністративному суду.

Справа надійшла до Херсонського окружного адміністративного суду 15.09.2021 р. і згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.09.2021 р. справу передано для розгляду судді Бездрабку О.І.

Ухвалою від 20.09.2021 р. відкрито спрощене провадження у справі та надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву.

06.10.2021 р. від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що в період з 18.04.2020 р. по 28.08.2020 р. Миколаївський окружний адміністративний суд нарахував позивачу суддівську винагороду у повному обсязі, однак її виплати здійснювалася з урахуванням обмежень, встановлених ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" з урахуванням змін, внесених Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 р. № 553-ІХ. У Миколаївського окружного адміністративного суду у цей період були відсутні можливості не виконувати вимоги Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" та виплачувати позивачу суддівську винагороду у розмірі, передбаченому Законом України "Про судоустрій і статус суддів". Щомісячно від Державної судової адміністрації України, як головного розпорядника коштів, надходило фінансування на розрахунковий рахунок Миколаївського окружного адміністративного суду до плану асигнувань за КЕКВ 2111 "Заробітна плата" для виплати заробітної плати працівникам апарату та суддям в достатньому розмірі для виплат, передбачених законодавством. Кредиторська заборгованість по заробітній платі (суддівська винагорода) у період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року відсутня. Щодо рішення КСУ від 28.08.2020 р. у справі № 1-14/2020(230/20), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, то зауважує, що зазначені норми втратили чинність лише з дня ухвалення КСУ цього Рішення, тобто 28.08.2020 р., а до цього часу вони були чинними і повинні були застосовуватися. Вказує на те, що у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення шкоди, завданої прийняттям закону, визнаного неконституційним, яке повинно вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

13.10.2021 р. від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що в розумінні рішень Конституційного Суду України, обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, зумовлене необхідністю захисту національної економіки, а, отже, відповідає критеріям пропорційності, є співрозмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України. Враховуючи, що в спірний період тривав карантин, встановлений Кабінетом Міністрів Україні, відповідач-2 не допустив протиправних дій, діяв на підставі та в межах, передбачений Конституцією України, Бюджетним кодексом України та законами України. Також зазначає, дія частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" втратила чинність 28.08.2020 р., у зв`язку з чим у період з 18.04.2020 р. до 28.08.2020 р. положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-ІХ) були чинними і на підставі них здійснювалося нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди.

Ухвалою від 19.10.2021 р. відмовлено в задоволенні клопотання відповідача-2 про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Згідно ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі (ч.2 ст.262 КАС України).

Частиною 5 статті 262 КАС України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки від сторін не надходило клопотань про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає справу в письмовому провадженні в межах строку, визначеного КАС України.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Указом Президента України "Про призначення суддів" від 28.09.2017 р. № 2940/2017 та наказом голови Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.10.2017 р. № 125-к ОСОБА_1 призначено на посаду судді Миколаївського окружного адміністративного суду безстроково.

Виплата суддівської винагороди ОСОБА_1 у період з 18.04.2020 р. по 28.08.2020 р. проводилася із застосуванням обмеження, встановленого ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", що підтверджується розрахунковим листом за 2020 рік. Внаслідок застосованого обмеження позивачу нараховано, але не виплачено 156938,50 грн.

Не погоджуючись із вказаним розрахунком та виплатою суддівської винагороди, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

За приписами ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема судоустрій, судочинство, статус суддів.

Частинами 1, 2 статті 130 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частинами 1 та 2 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 р. № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно п.1 ч.3 ст.135 Закону № 1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Приписами ч.4 ст.135 Закону № 1402-VIII встановлено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Крім того, згідно з ч.ч.5-8 ст.135 Закону № 1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Відповідно до ч.9 ст.135 Закону № 1402-VIII обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого, з урахуванням змін, внесених до вказаної постанови, неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 р. № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29, відповідно до якої встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Разом з цим, ст.8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України в п.4.1 рішення від 11.03.2020 р. у справі № 4-р/2020 з посиланням в тому числі на норми міжнародного права зазначив, що: "Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема, їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11 -р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020).

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2, абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія "За демократію через право" (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019.

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосудця (ч.1 ст.124 Конституція України).

Аналізуючи викладене, можливо дійти висновку, що наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

Отже будь-які обмеження судової винагороди не можуть бути застосовані до позивача іншими нормативно-правовими актами, окрім Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Відтак, суд вважає, що обмеження за період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року суддівської винагороди позивача розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів, на підставі ст.29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) було неправомірним.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.03.2021 р. по справі № 340/1916/20.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.148 Закону № 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.

Відповідно до ч.1 ст.151 Закону № 1402-VIII Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Аналогічну норму також містить п.3 Положення про Державну судову адміністрацію України, яке затверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019 р. № 141/0/15-19 (далі - Положення № 141/0/15-19).

За приписами п.5 Положення № 141/0/15-19 основними завданнями ДСА України є, зокрема, організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом; забезпечення належних умов діяльності судів, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених законом.

З матеріалів справи вбачається, що за період з 18.04.2020 р. по 28.08.2020 р. Миколаївський окружний адміністративний суд нарахував позивачу суддівську винагороду у повному обсязі (розрахунковий лист за 2020 рік), однак її виплата здійснювалася з урахуванням обмежень, встановлених ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" з урахуванням змін, внесених Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 р. № 553-IX. При цьому сума невиплачених за вказаний період коштів склала 156938,50 грн.

Викладене, у свою чергу, свідчить, що нарахування ОСОБА_1 суддівської винагороди здійснювалося Миколаївським окружним адміністративним судом у відповідності до вимог ст.130 Конституції України та ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Водночас, виплата такої винагороди не у повному обсязі мала місце внаслідок запроваджених законодавцем у ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" обмежень, які в силу згаданих вище положень Бюджетного кодексу України відповідач-1 як суб`єкт владних повноважень повинен був застосовувати.

На думку суду, обмеження права позивача на отримання суддівської винагороди у належному розмірі становить порушення вимог ст.ст.19, 130 Конституції України, ст.135 Закону № 1402-VIII та ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Частиною 3 статті 152 Конституції України визначено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Оскільки під час розгляду справи достовірно встановлено порушення прав позивача щодо не отримання ним суддівської винагороди у повному обсязі у зв`язку з прийняттям нормативного акту, що визнаний неконституційним, то суд вважає необхідним для ефективного захисту порушених прав позивача застосувати ч.3 ст.152 Конституції України як норму прямої дії (ч.3 ст.8 Конституції).

Так, згідно розрахункового листа за 2020 рік загальна сума обмеження суддівської винагороди позивача за період з 18.04.2020 р. по 28.08.2020 р. становить 156938,50 грн. (не виплачена суддівська винагорода без урахування обов`язкових податків та зборів).

На переконання суду недоотриманні суми суддівської винагороди, в період дії закону який визнано неконституційним, є матеріальною шкодою для позивача у вигляді недоотриманих доходів, які повинні бути відшкодовані державою та які особа вправі вимагати відшкодування .

Відповідно до ч.9 ст.135 Закону № 1402-VIII обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.148 Закону № 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Частиною 4 статті 148 Закону № 1402-VIII визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.

Положеннями ст.149 Закону № 1402-VIII передбачено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно вищезазначених приписів ч.1 ст.151 Закону № 1402-VIII, п.3 Положення про Державну судову адміністрацію України, розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів є Державна судова адміністрація України.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що оскільки ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони, ДСА України та її територіальних управлінь, а тому і обов`язок виплатити нараховану, але обмежену у розмірі до виплати суддівську винагороду, яка становить 156938,50 грн. за період з 18.04.2020 р. по 28.08.2020 р., покладено саме на ДСА України як на розпорядника коштів вищого рівня.

Так, суд зазначає, що ч.1 ст.25 Бюджетного кодексу України визначено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.22 Бюджетного кодексу України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Головним розпорядником бюджетних коштів, в даному випадку, є Державна судова адміністрація України, яка є учасником даного процесу.

Крім того, слід зазначити, що ч.1 ст.3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05.06.2012 р. № 4901-VІ виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників (далі - Порядок № 845), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами).

Виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється згідно з чинним законодавством України Державною судовою адміністрацією України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів у межах передбачених асигнувань на відповідний бюджетний період".

З огляду на п.25 Порядку № 845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

Отже, Державна казначейська служба України не є розпорядником бюджетних коштів, а здійснює списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за відповідним рішенням.

Натомість, відповідно до абз.2 ч.3 ст.148 Закону № 1402-VIII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні від 16.09.2015 р. у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Виходячи з цього, суд вважає належним способом захисту порушених прав позивача є стягнення з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на користь позивача грошової суми у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 р. по 28.08.2020 р. у розмірі 156938,50 грн., а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправними дій відповідачів задоволенню не підлягають.

Щодо питання матеріального забезпечення суддів, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Зубко та інші проти України" від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.

Так, суд зазначає, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді (ч.7 ст.48 Закону № 1402-VIII).

Право на отримання вказаної виплати, є майновим правом у розумінні статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції, а позбавлення цього права є протиправним свавільним, непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, становить особистий надмірний тягар, порушує вимоги ст.1 Протоколу першого до Конвенції.

Помилковим є посилання відповідача-2 на рішення Ради суддів України № 22 від 24.04.2020 р., оскільки таке рішення не є нормою Закону № 1402-VIII, виключно яким регулюється суддівська винагорода (ч.1 ст.135 Закону № 1402-VIII).

Враховуючи, що суд дійшов висновку про втрату позивачем коштів у розмірі 156938,50 грн., яка мала місце внаслідок прийняття закону, що був визнаний неконституційним, належним способом захисту прав позивача є стягнення на його користь недоотриманої суми, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України.

Дана правова позиція викладена в постановах П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2021 р. у справі № 400/2447/21, від 02.06.2021 р. по справі № 540/3007/20, від 17.06.2021 р. по справі № 400/4795/20, від 11.06.2021 р. по справі № 400/4324/20, від 09.06.2021 р. по справі № 400/4236/20, від 09.06.2021 р. № 400/4583/20, від 09.06.2021 р. по справі № 400/5048/20.

Доводи відповідача-1 про те, що спір про стягнення недоплаченої заробітної плати підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд вважає помилковими, оскільки справи про відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, пов`язаної з невиплатою суддівської винагороди, доплат та компенсаційних виплат є таким, що пов`язаний з проходженням та звільненням з публічної служби, якою є перебування на посаді судді, тому повинні розглядатися за правилами адміністративного судочинства, що підтверджується висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 12.01.2021 р. у справі № 757/44631/19-ц.

Аналогічна правова позиція з цього питання викладена в постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2021 р. у справі № 400/2447/21.

Частиною 1 статті 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Миколаївського окружного адміністративного суду (54001, м.Миколаїв, вул.Декабристів, буд.41/10, ), Державної судової адміністрації України (01601, м.Київ, вул.Липська, 18/5, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів і працівників апаратів судів" на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) грошову суму у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року в сумі 156938 (сто п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот тридцять вісім) грн. 50 коп. з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до пп.15.5 п.15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко

кат. 106020000