Справа № 320/11270/21
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2021-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

25 жовтня 2021 року 320/11270/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Балаклицький А.І., розглянувши у м. Києві позовну заяву ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради щодо нарахування ОСОБА_1 як учаснику бойових дій в порядку статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та виплати в повному обсязі коштів, які підлягали сплаті до 5 травня 2015-2019 років в якості разової грошової допомоги у розмірі п`яти мінімальних розмірів пенсії за віком;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 як учаснику бойових дій несплачену в повному обсязі до 05 травня 2015 року, 05 травня 2016 року, 05 травня 2017 року, 05 травня 2018 року, 05 травня 2019 року разову щорічну допомогу згідно чинної редакції статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у розмірі щорічно 5 мінімальних розмірів пенсії за віком, що складає 22700,00 грн.;

- визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради щодо нарахування ОСОБА_1 як особі з інвалідністю 2 групи внаслідок війни в порядку статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та виплати в повному обсязі коштів, які підлягали сплаті до 5 травня 2019 року в якості разової грошової допомоги у розмірі восьми мінімальних розмірів пенсії за віком;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 як особі з інвалідністю 2 групи внаслідок війни до 05 травня 2019 року в порядку статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" кошти у розмірі восьми мінімальних розмірів пенсії за віком, що складає 11976,00 грн.

У якості підстави позову позивач зазначив, що відповідачем всупереч вимогам чинного законодавства безпідставно не здійснено в повному обсязі виплату разової грошової допомоги до 5 травня за 2015-2019 роки у встановленому розмірі згідно Закону України "Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту".

У зв`язку з невідповідністю позовної заяви встановленим вимогам Кодексу адміністративного судочинства України ухвалою суду від 20.09.2021 позов вирішено залишити без руху та надати позивачу час на усунення виявлених недоліків шляхом подання до суду: заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів на підтвердження існування обставин, що об`єктивно перешкоджали особисто позивачу звернутись до суду з адміністративним позовом у строки, визначені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

На виконання вимог вищевказаної ухвали про залишення позову без руху, 18.10.2021 судом отримано клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, в якому зазначено про те, що про невідповідність розміру разової грошової допомоги до 5 травня Конституції України та іншим законодавчим актам, позивач дізнався у квітні 2021 року після оприлюднення рішення Верховного Суду від 29.039.2020 №440/2722/20 та встановлення факту набрання ним законної сили 13.01.2021 за наслідками розгляду апеляційної скарги. Вказує, що лише з цього рішення йому стало відомо, що 27.02.2020 рішенням Конституційного Суду України у справі 1-247/2018 (3393/18) визнано такими, що не відповідає Конституції України, окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, за твердженням позивача, зазначені обставини є поважними причинами пропуску строку звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для визнання причин пропуску позивачем строку на звернення до суду поважними та відкриття провадження у справі, суд зазначає таке.

Залишаючи дану позовну заяву без руху, суд в ухвалі вказав, що статтею 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" обумовлено щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Також, статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" обумовлено щорічно до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Відповідно до приписів статті 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюють центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, через відділення зв`язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Військовослужбовцям, поліцейським, особам начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ України, особам начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які проходять службу (крім пенсіонерів), виплата разової грошової допомоги здійснюється шляхом перерахування коштів органами праці та соціального захисту населення на спеціальні рахунки військових частин, установ і організацій за місцем їх служби.

Особам, які тримаються в установах виконання покарань і слідчих ізоляторах (крім пенсіонерів), виплата разової грошової допомоги здійснюється шляхом перерахування коштів центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, на спеціальні рахунки установ виконання покарань і слідчих ізоляторів.

Особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Суд зазначає, що початок перебігу шестимісячного строку у процесуальному законі визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Порівняльний аналіз термінів "дізнався" та "повинен був дізнатись" що містяться у частині 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав, а тому сама по собі необізнаність позивача з фактом порушення його прав не є підставою для автоматичного і безумовного поновлення строку звернення до суду.

При визначенні початку перебігу строку звернення до суду суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Суд звертає увагу позивача, що згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №389/1042/17 (2-а/389/47/17) "…. Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Крім того, відповідно до положень статтею 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Отже, підлягають відхиленню посилання позивача на те, що фактично про рішення суб`єкта владних повноважень про відмову в проведенні перерахунку виплачених йому суми стало відомо 26 квітня 2017 року з листа відповідача, оскільки отримавши у квітні 2016 року разову грошову допомогу до 5 травня за 2016 рік у сумі 920 грн., позивач міг дізнатися про порушення своїх прав. Крім того, 30 вересня 2016 року - встановлений законом кінцевий строк, до якого могла бути здійснена виплата вказаної допомоги і до якого позивач міг очікувати на отримання більшої суми, ніж була йому нарахована, а тому перебіг строку звернення позивача до суду з даним позовом слід обраховувати з 30 вересня 2016 року.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що перебіг строку звернення позивача до суду з даним позовом слід обраховувати з 30 вересня 2016 року, позивач із даним позовом звернувся у травні 2017 року, тобто з пропуском встановленого строку звернення до суду, не довівши поважності причин пропуску цього строку.

Аналогічна позиція щодо пропуску строку звернення до суду з адміністративними позовом у справах цієї категорії висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 607/7919/17 (К/9901/1172/17) та від 07 березня 2018 року у справі № 664/51/17 (К/9901/30405/18).".

Отже, Верховний Суд пов`язує термін 30 вересня відповідного року в якому позивач не отримав виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня відповідного року із моментом з якого розпочинається відлік шестимісячного строку звернення до суду.

У даному випадку щорічна разова грошова допомога до 5 травня є разовим платежем, а про отримання вказаної виплати у меншому розмірі позивач повинен був дізнатися з моменту отримання такої виплати. При цьому строк на звернення до суду у разі неотримання вказаної разової допомоги до 5 травня у позивача був з 30.09.2020 на протязі 6-ти місяців.

Разом з тим, суд відхиляє твердження позивача стосовно того, що враховуючи ту обставину, що про порушення свого права на отримання одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2015-2019 роки у розмірі, визначеному Законом №3551, позивач дізнався у квітні 2021 року, оскільки отримавши щорічну разову грошову допомогу до 5 травня у 2015-2019 роках, згідно норм Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", позивач мав право до 30 вересня відповідного року, а саме до 30.09.2015, 30.09.2016, 30.09.2017, 30.09.2018, 30.09.2019 звернутися до відповідача за отриманням вказаної допомоги, що вчинено не було.

Отже, 30 вересня поточного року - це встановлений законом кінцевий строк, до якого могла бути здійснена виплата вказаної щорічної разової грошової допомоги і до якого позивач міг очікувати на отримання більшої суми, ніж була йому нарахована.

Разом з тим, позивач не надав до суду доказів на підтвердження того, що до 30.09.2015, 30.09.2016, 30.09.2017, 30.09.2018, 30.09.2019 він вчиняв дії щодо звернення до відповідача із відповідними заявами для встановлення суми недоотриманої чи отриманої у меншому розмірі вказаної допомоги.

Суд зазначає, що початок перебігу шестимісячного строку у процесуальному законі визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Порівняльний аналіз термінів "дізнався" та "повинен був дізнатись" що містяться у частині 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав, а тому сама по собі необізнаність позивача з фактом порушення його прав не є підставою для автоматичного і безумовного поновлення строку звернення до суду.

При визначенні початку перебігу строку звернення до суду суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що позивач отримавши у 2015-2019 роках щорічну разову грошову допомогу до 5 травня був обізнаний про отримання належної виплати, відтак викладені в обґрунтування заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду доводи не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу на практику Верховного Суду, який у своїх рішеннях, зокрема від 08.08.2019 справа №127/13736/16-а (№ К/9901/42788/18) зазначає, що "незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.".

Позивач, звернувшись у вересні 2021 року до суду з даним позовом пропустив строк звернення до суду.

При цьому, у заяві про поновлення строку звернення до суду позивач не зазначив причин, що перешкоджали йому звернутися до суду у строк, визначений КАС України, та які поважні причини, зокрема хвороби, стихійні лиха, які відбулися у період 2015-2019 роки, що перешкоджали позивачеві своєчасно звернутися до суду.

За викладених обставин, суд дійшов висновку, що викладені позивачем в обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду не є поважними обставинами пропуску строку звернення до суду.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим в пункті 47 Рішення ЄСПЛ, Високий Суд вказав, якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine), заява 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року).

Відповідно до частини першої статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суд зазначає, що поважними причинами, що зумовили пропуск строку звернення до суду, визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами, які не дозволяють вчасно реалізувати право на судовий захист.

При цьому слід враховувати, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (рішення Європейського суду з прав людини від 21.02.1986 справа "Стаббігс та інші проти Великобританії").

Будь-яких інших належних та допустимих доказів неможливості звернутись до суду за захистом порушеного права у строк, визначений чинним законодавством України, позивачем не надано.

Таким чином, суд не вбачає в повідомлених позивачем обставинах підстав для визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду в зазначеній частині позовних вимог.

Згідно пунктів 1 та 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху у встановлений судом строк; у випадках, передбачених частиною 2 статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відтак, зважаючи на встановлення судом факту пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, за відсутності у заяві про поновлення пропущеного строку на звернення до суду та матеріалах справи вагомих і переконливих аргументів, які б свідчили про наявність обставин об`єктивного і непереборного характеру, що створили суттєві перешкоди у реалізації позивачем належного йому права на звернення до адміністративного суду упродовж строку, встановленого для цього законодавством, або ж взагалі унеможливили своєчасну реалізацію позивачем такого права, беручи до уваги, що за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає поверненню позивачу.

Водночас суд зауважує, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду з аналогічним позовом після усунення обставин, що слугували підставою для повернення позовної заяви.

Керуючись статтями 123, 169, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - повернути позивачу.

Копію ухвали разом з позовною заявою та доданими до неї матеріалами надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя Балаклицький А. І.