Справа № 120/7984/21-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2021-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 жовтня 2021 р. Справа № 120/7984/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Міністра юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ

19.07.2021 у Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Міністра юстиції України (далі - відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправною бездіяльністю Міністра, що проявилася у неналежному розгляді скарги ОСОБА_1 від 14.02.2020 на протиправні дії та бездіяльність органів Державної виконавчої служби та їх посадових осіб.

На думку позивача, протиправність поведінки Міністра при розгляді скарги полягає у тому, що направляючи його звернення від 14.02.2020 для розгляду (за належністю) Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, ним порушено вимоги ч. 4 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», яка забороняє направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Оскаржувана бездіяльність відповідача, за словами позивача, заподіяла йому моральну шкоду, яку він оцінює у 15000 грн.

Ухвалою від 26.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін в порядку, встановленому ст. 262 КАС України. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено 15-ти денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 КАС України.

Також ухвалою витребувано за ініціативою суду у Міністерства юстиції України належним чином засвідчені копії документів (в тому числі реєстраційно-контрольну картку), що пов`язані із процедурою реєстрації, розгляду та надання відповіді на скаргу ОСОБА_1 від 14.02.2020, адресовану Міністру юстиції України.

29.07.2021 від позивача надійшли додаткові пояснення.

09.08.2021 на виконання ухвали від 26.07.2021 відповідачем надано належним чином засвідчені копії документів (в тому числі реєстраційно-контрольну картку), що пов`язані із процедурою реєстрації, розгляду та надання відповіді на скаргу ОСОБА_1 від 14.02.2020, адресовану Міністру юстиції України.

11.08.2021 на адресу суду від відповідача надійшли документи про підтвердження повноважень представляти інтереси Міністерства юстиції України.

16.08.2021 на адресу суду від позивача надійшли заперечення на відзив відповідача, у яких ОСОБА_1 вважає відзив необґрунтованим.

20.10.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю. До відзиву долучено доказ направлення його суду у строк встановлений ухвалою від 26.07.2021.

Обґрунтовуючи відзив відповідач просить врахувати таке.

Твердження позивача про те, що скарга не розглянута Міністром відповідач вважає необґрунтованими, оскільки вказана скарга була розглянута у відповідності до чинного законодавства та в межах встановленого строку про що позивачу було надано відповідь 24.03.2020 за № 2544/Я-5739/20.1.

Щодо аргументів позивача що відповідь на скаргу на дії державного виконавця щодо невиконання рішень судів надано не уповноваженою особою, то відповідач посилаючись на норми ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» просить врахувати, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідач вказує, що розгляд скарг на рішення, дії або бездіяльність державних виконавців визначений Положенням про відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Вказаним положенням передбачено, що розгляд скарг на рішення, дії або бездіяльність державних виконавців здійснюється заступником директора Департаменту ДВС.

Підсумовуючи відповідач вважає, що скарга позивача розглянута у належний спосіб, а відповідь від 24.03.2020 № 2544/Я-5739/20.1 надано уповноваженою на те особою.

Дослідивши наявні у справі докази та письмові аргументи, викладені у позові, суд встановив наступне.

14.02.2020 ОСОБА_1 оформив скаргу до Міністра юстиції України щодо протиправних дії та бездіяльності органів Державної виконавчої служби та їх посадових осіб при виконанні рішення Європейського суду з прав людини та рішень національних судів.

До скарги були долучені документи, які на думку позивача підтверджують протиправність дій та бездіяльність органів Державної виконавчої служби та їх посадових осіб (а.с. 30-55).

Скарга ОСОБА_1 була надіслана скаржником 18.02.2020, отримана адресатом 24.02.2020 та зареєстрована за вх. № Я-5739, що підтверджується реєстраційно контрольною карткою (а.с.29).

Довідкою керівника Секретаріату Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 17.03.2020 № 999-5.2.2-20 при розгляді скарги ОСОБА_1 повідомлено Департамент державної виконавчої служби, що інформація про виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Яворовенко та інші проти України» (заява № 255663/02) була надана Департаменту з питань судової роботи з метою належного представництва інтересів Міністерства юстиції України або їх посадових осіб у національних судах.

Також повідомлено, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 31.10.2016 по справі № 802/1462/16, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06.12.2016 заяву ОСОБА_1 стосовно оскарження постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення у повному обсязі згідно з виконавчим документом залишено без задоволення (а.с.56).

Листом Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 24.03.2020 № 2544/Я-5739/20.1 при розгляді скарги ОСОБА_1 повідомлено позивача що постанова про закінчення виконавчого провадження від 13.09.2016 № 44360795 не скасована і є чинною, а отже рішення Європейського суду з прав людини у справі «Яворовенко та інші проти України» від 17.07.2014 № 255663/02, в частині заяви № 25663/02 виконано фактично в повному обсязі, що підтверджується ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 29.08.2016 по справі № 802/82/16, якою прийнято звіт Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 18.04.2016 по справі № 802/82/16 (а.с.57-66).

Позивач із діями відповідача, при розгляді скарги від 14.02.2020 не погоджується. Вважає, що відповідач протиправно бездіяв та не розглянув його скаргу у встановлений законом спосіб натомість неправомірно переслав її Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, тобто органу, дії якого були предметом оскарження, чим порушено норми ч. 4 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», яка забороняє направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Тому з метою захисту своїх прав та інтересів позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спору між сторонами, суд виходить із того, що він виник у правовідносинах пов`язаних із розглядом звернення, а підставою його виникнення стало твердження позивача про порушення відповідачем вимоги ч. 4 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», яка забороняє направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Процедура практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права звертатися в органи державної влади із зверненнями врегульована Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96 (далі Закон від 02.10.1996 № 393/96).

Частиною 1 статті 1 Закону від 02.10.1996 № 393/96 визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону від 02.10.1996 № 393/96, звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

За змістом статті 3 Закону від 02.10.1996 № 393/96 існують такі види зверненнями громадян, зокрема: 1) пропозиції (зауваження); 2) заяви (клопотання); 3) скарги.

Нормами ч. 2-4 ст. 3 Закону від 02.10.1996 № 393/96, передбачено, що пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Системний аналіз норм ч. 3-4 ст. 3 Закону від 02.10.1996 № 393/96, дає підстави для висновку, що основною відмінною ознакою заяви та скарги, як видів звернення громадян, є те, що обов`язковим елементом скарги є вимога особи про поновлення прав і захист законних інтересів, тоді як заява може містити прохання про сприяння у реалізації прав (чи опис порушення чинного законодавства) разом із висловленою позицією щодо поліпшення діяльності певного суб`єкта.

Досліджуючи звернення ОСОБА_1 від 14.02.2020, суд встановив, що позивачем сформульовано його назву: «Скарга на Уповноваженого у справах ЄСПЛ, Директора Департаменту ДВС та начальника Відділу примусового виконання рішень».

У скарзі позивач обґрунтовує факт бездіяльності Департаменту ДВС та його посадових осіб, інших органів Державної виконавчої служби та їх посадових осіб при виконанні рішення Європейського суду з прав людини та рішень національних судів.

Відтак, зміст скарги ОСОБА_1 від 14.02.2020, свідчить про те, що мотивом її подання є незгода позивача із діяльністю органів Державної виконавчої служби (Департаменту ДВС, Відділу примусового виконання рішень) та їх посадових осіб при виконанні рішення Європейського суду з прав людини та рішень національних судів, а метою звернення із скаргою є намагання домогтися поновлення тих прав, які позивач вважає порушеними в процесі виконання рішення Європейського суду з прав людини та рішень національних судів.

Як вже зазначалося судом вище, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону від 02.10.1996 № 393/96, звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються (ч. 4 с. 7 Закону від 02.10.1996 № 393/96).

Аналіз ч. 4 ст. 7 Закону від 02.10.1996 № 393/96, вказує, що такою нормою імперативно встановлено заборону для органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, об`єднання громадян або посадової особи, які прийняли від громадянина оформлену належним чином і подану у встановленому порядку скаргу направляти її для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються. При цьому частиною першою цієї статті передбачено обов`язок прийняти скаргу та розглянути її.

В ході розгляду справи встановлено та не заперечується відповідачем, що скарга позивача була передана на розгляд Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Зі змісту поданого відзиву слідує, що відповідач мотивуючи своє рішення про передачу скарги Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України посилається на Положення про відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Разом з тим, суд критично оцінює вказані доводи, оскільки, ч. 4 ст. 7 Закону від 02.10.1996 № 393/96 встановлено імперативну норму яка забороняє направлення скарги громадян тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Крім того, в контексті приписів ст. 19 Закону від 02.10.1996 № 393/96 органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги та не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам.

Як було встановлено судом вище, позивач зазначив назву звернення до Міністра: «Скарга на Уповноваженого у справах ЄСПЛ, Директора Департаменту ДВС та начальника Відділу примусового виконання рішень» (а.с.30-34).

Судом досліджено зміст скарги позивача та з`ясовано, що у її тексті позивач висловлює незгоду із діяльністю Департаменту ДВС, Відділу примусового виконання рішень їх посадових осіб, а відтак суд вважає достовірно встановленим той факт, що предметом оскарження стали саме діяння вказаних суб`єктів.

До того ж, згідно інформації з реєстраційно контрольної картки Міністерства юстиції України № Я-5739 в графі «Короткий зміст» зазначено, що скарга стосується дій посадових осіб ДВС Мін`юсту стосовно невиконання рішення ЄСПЛ (справа № 25663/02). Вказану скаргу направлено до відповідального підрозділу - Відділу примусового виконання рішень (а.с.29).

Відтак, навіть відповідач при реєстрації скарги дійшов висновку, що предметом оскарження є дії посадових осіб органів ДВС.

Попри це, наявні матеріали справи свідчать про те, що скарга ОСОБА_1 , в якій позивач обґрунтовує факт протиправності дій, бездіяльності органів Державної виконавчої служби та їх посадових осіб при виконанні рішення Європейського суду з прав людини та рішень національних судів, була скерована до органу, керівником якого є особа, дії якої оскаржуються.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем було порушено ч. 4 ст. 7 Закону від 02.10.1996 № 393/96 та безпідставно передано скаргу на розгляд до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Крім того, на думку суду, розгляд скарги щодо директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та надання відповіді позивачу заступником директора Департаменту начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України порушує принцип об`єктивності та всебічності, оскільки останній є безпосереднім підлеглим особи, скаргу на діяльність якої подано.

З урахуванням викладеного, суд погоджується з доводами позивача про протиправність дій відповідача щодо направлення скарги, яка сформована 14.02.2021 та направлена 18.02.2020 скаргу до Міністра юстиції України до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону від 02.10.1996 № 393/96, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Аналіз норм ч. 3 ст. 7 Закону від 02.10.1996 № 393/96 дає підстави для висновку, що на суб`єкт, який отримав звернення (із питаннями поза межами його повноважень) покладено обов`язок по перше у п`ятиденний строк переслати його за належністю, а по друге повідомити громадянина який подав звернення про факт його направлення за належністю.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази пересилання у п`ятиденний строк скарги ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та повідомлення ОСОБА_1 про факт направлення скарги за належністю.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що неправомірне направлення відповідачем скарги ОСОБА_1 від 14.02.2020, яка зареєстрована 24.02.2020 за вх. № Я-5739 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України стало причиною протиправної бездіяльності зміст якої полягає у нерозгляді по суті звернення позивача посадовою особою якій така скарга адресована.

Тому, позовні вимоги підлягають задоволенню у спосіб визнання протиправною бездіяльності Міністра юстиції України при розгляді скарги ОСОБА_1 від 14.02.2020, яка зареєстрована 24.02.2020 за вх. № Я-5739 та, як наслідок, зобов`язання відповідача розглянути скаргу ОСОБА_1 від 14.02.2020, що зареєстрована 24.02.2020 за вх. № Я-5739 у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96 із урахуванням висновків суду у цій справі.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача сплатити 15000,00 грн. моральної шкоди та 500 грн. фактично понесених витрат, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, суд зазначає наступне.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, статтею 23 якого передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 (справа № 464/3789/17). Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Верховний Суд у п.п. 51-53 постанови від 27 листопада 2019 року (справа № 750/6330/17) зазначив, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

У контексті правовідносин, які є спірними у цій справі судом встановлено, що хоча оскаржувані позивачем дії відповідача і є неправомірними, однак за своїм характером такі дії відповідача не можуть вважатися засобом негативного впливу на позивача як і причиною досягнення позивачем негативних емоцій рівня страждання або приниження. Тому, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не встановив факту їх понесення учасниками справи.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністра юстиції України при розгляді скарги ОСОБА_1 від 14.02.2020, яка зареєстрована 24.02.2020 за вх. № Я-5739.

Зобов`язати Міністра юстиції України розглянути скаргу ОСОБА_1 від 14.02.2020, що зареєстрована 24.02.2020 за вх. № Я-5739 у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96 із урахуванням висновків суду у цій справі.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

Відповідач: Міністр юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01601, ).

Суддя Богоніс Михайло Богданович