Справа № 300/1508/21
Суддя: Біньковська Н.В.
Дата ухвалення: 2021-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2021 р. справа № 300/1508/21

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Біньковської Н.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним і скасування рішення №1028 від 15.06.2020 та зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шевченко Н.П. звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області відповідно до змісту якого просить: визнати протиправним та скасувати рішення №1028 від 15.06.2020 про відмову у призначенні пенсії; зобов`язати призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 з 06.07.2020 - з наступного дня після досягнення пенсійного віку, з урахуванням періоду з 08.12.1998 р. по 30.12.1998 р. до стажу роботи за Списком №1, а періодів: з 28.07.1996 р. по 02.11.1996 р., з 01.01.2005 р. по 31.05.2005 р., з 28.04.2012 р. по 30.04.2012 р., з 17.11.2015 р. по 30.11.2015 р., з 19.12.2015 р. по 31.12.2015 р. - до страхового стажу роботи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протиправно, всупереч рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, прийнято рішення від 15.06.2020 №1028 про відмову у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах за Списком №1. Зазначає, що відповідачем визнається загальний стаж роботи позивача 33 роки та стаж роботи за Списком №1 - 5 років 1 місяць 4 дні. Зауважує, що оскільки позивач має 5 повних років стажу роботи за Списком №1, тому її пенсійний вік в силу положень статей 12, 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» підлягає зменшенню на 6 років 8 місяців від 55-річного віку, тобто складає 48 років 4 місяці. Вважає, що має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 згідно із пунктом «а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки станом на 10.06.2020 (дату звернення із заявою про призначення пенсії) вона досягла відповідного пенсійного віку (48 років 4 місяці) та здобула необхідний загальний і пільговий страховий стаж. Також вважає, що такі обов`язкові умови як необхідний вік та стаж роботи мають застосовуватись в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020. Крім того зазначає, що відповідач зарахував до страхового стажу позивача тільки 33 роки (з урахуванням 5 років пільгового стажу за Списком №1), однак згідно записів трудової книжки позивача та даних із системи персоніфікованого обліку її стаж роботи становить 33 роки 11 місяців. Зазначає, що з 08.12.1998 по 30.12.1998 працювала апаратником очищення газу на магнієвому заводі ВАТ «Оріана», з 28.07.1996 р. по 02.11.1996 - малярем-штукатуром у кооперативі «Діброва», з 01.01.2005 по 31.05.2005, з 28.04.2012 по 30.04.2012, з 17.11.2015 по 30.11.2015, з 19.12.2015 р. по 31.12.2015 - працювала охоронником у КП «Водотеплосервіс».

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 19.10.2021 відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву, в якому стосовно заявлених позовних вимог заперечує. Зазначає, що згідно наданих позивачем документів стаж роботи ОСОБА_1 становить 33 роки, в тому числі за списком №1 - 5 років 1 місяць 4 дні. Стверджує, що на час звернення до відповідача позивач не досягла законодавчо визначеного віку, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Щодо періоду роботи позивача з 08.12.1998 по 30.12.1998, зауважує, що атестація відповідно до наказу концерну «Хлорвініл» за №326 була проведена 08.12.1993. Наступна атестація, відповідно до наказу ВАТ «Оріана» за №644 була проведена лише 31.12.1998, а оскільки період з 08.12.1998 по 30.12.1998 не охоплений атестацією, відтак, не може бути зарахований до пільгового стажу. При цьому, звертає увагу, що уточнююча довідка за №137 від 14.06.2019 щодо пільгового стажу роботи була видана позивачу без врахування вказаного періоду у зв`язку із непроведенням атестації робочого місця. Крім того зазначає, що до страхового стажу позивача не зараховано також період роботи з липня по листопад 1996 року в кооперативі «Діброва», оскільки у трудовій книжці позивача зазначено, що ОСОБА_1 прийнята на роботу «07.28.1996», підставу прийняття на роботу зазначено «наказ №12 від 07.28.1996», а тому неможливо встановити із цих записів час прийняття її на роботу, інших підтверджуючих документів позивачем органу пенсійного фонду не надано. Відповідач також зауважує, що не зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.01.2005 по 31.05.2005 в КП «Водотеплосервіс», оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу взагалі не відображено будь-яких нарахувань заробітної плати. В 2012 році у квітні враховано до страхового стажу тільки 27 днів, з наявних 30 (нарахування та сплата страхових внесків). Зауважує, що аналогічна ситуація із сплатою страхових внесків (менше мінімального) відбулась у листопаді 2015 року (з наявних 30 днів враховано до стажу 16 днів), у грудні 2015 року (з наявного 31 дня враховано до стажу 18 днів). Стверджує, що відповідальність за несплату страхових внесків частково покладається і на позивача. Також вважає безпідставним посилання позивача на пункт "а" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", оскільки згідно абзаців 1 та 2 пункту 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058 до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не cупepeчить цьому Закону. Також, вважає безпідставними посилання позивача на рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 за №1-р/2020 у справі №1-5/2018(746/15), оскільки коментованим рішенням визнано неконституційними норми статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 за №213-VІІІ, однак це рішення не стосується норми статті 114 Закону №1058. Звертає увагу на пропущення позивачем шестимісячного строку звернення до суду та на постанову Верховного суду від 31.03.2021 у справі №240/12017/19.

Правом подання відповіді на відзив позивач не скористалася.

Заяв про розгляд справи з викликом сторін суду не надходило. У відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними в справі матеріалами.

Суд, розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши в сукупності письмові докази, встановив наступне.

10.06.2020 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №1028 від 15.06.2020 позивачу відмовлено у призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зазначено, що згідно наданих документів страховий стаж ОСОБА_1 становить 33 роки, в тому числі, стаж роботи за Списком №1 - 5 років 1 місяць 4 дні, а також із посиланням на статтю 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» наведено умови набуття права на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, жінки, які народилися у період з 1 жовтня 1971 року по 31 березня 1972 року - після досягнення 47 років і при стажі роботи, зокрема, в період звернення з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 - не менше 18 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах (а.с.33).

Надаючи правову оцінку спірним правовим відносинам, суд виходить із наступного.

Статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (надалі також - Закон №1788-XII) визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно із пунктом "а" частини 1 статті 13 Закону №1788-XII (у редакції Закону України від 02 березня 2015 року №213-VIII, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року), на пільгових умовах мали право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 47 років - з 1 жовтня 1971 року по 31 березня 1972 року. За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом 1 цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності стажу роботи з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 18 років у жінок.

Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом 1 цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за віком на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» (після досягнення 60 років), зокрема, жінкам на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи. Зазначене зменшення пенсійного віку жінкам застосовується також у період збільшення виходу на пенсію по 31 грудня 2021 року.

Суд звертає увагу, що до внесення змін Законом №213-VIII у статтю 13 Закону №1788-XII було встановлено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи з особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку передбаченого статтею 12 цього закону (для жінок після досягнення 55 років), зокрема, жінкам на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи.

Таким чином, Законом України від 02.03.2015 №213-VIII віковий ценз для жінок з 45 років було збільшено до 50 років із одночасним запровадженням правил поетапного збільшення показника вікового цензу.

Також, вказаним законом зменшення пенсійного віку застосовується після досягнення 60 років (жінкам застосовується також у період збільшення виходу на пенсію по 31 грудня 2021 року), натомість до внесення змін Законом №213-VIII зменшення пенсійного віку, зокрема для жінок, застосовувалось після досягнення 55 років.

Судом встановлено, що надалі Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VIII, який набрав чинності 11.10.2017 (надалі також - Закон №2148-VIII), Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV було доповнено розділом XIV-1 «Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян».

Так, зокрема, згідно п.1 ч. 2 ст.114 Закону №1058-ІV (в редакції Закону від 03.10.2017 №2148-VIII), працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку 47 років - з 1 жовтня 1971 року по 31 березня 1972 року.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом 1 цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах за наявності передбаченого абзацами 1 і 15 - 23 цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом 1 частини 1 статті 26 цього Закону (після досягнення віку 60 років), зокрема жінкам на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи. Зазначене зменшення пенсійного віку для жінок застосовується також у період збільшення віку виходу на пенсію по 31 грудня 2021 року.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 23 років у чоловіків і не менше 18 років у жінок.

Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону (після досягнення віку 60 років), зокрема, жінкам - на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи. Зазначене зменшення пенсійного віку для жінок застосовується також у період збільшення віку виходу на пенсію по 31 грудня 2021 року.

Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII, у новій редакції був викладений п.2 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», де зазначалось, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

Крім цього, в силу спеціальної вказівки у Законі України від 03.10.2017 №2148-VIII, наведені вище норми закону почали застосовуватись з 01.10.2017.

Проаналізувавши вищенаведені норми, суд дійшов висновку, що з 01.10.2017 правила призначення пенсій на пільгових умовах за Списком №1 почали регламентуватись одночасно двома законодавчими актами, а саме: пунктом "а" частини 1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції Закону України від 02.03.2015 №213-VIII та п.1 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII, який діє на час звернення позивача до відповідача.

Згодом, 23.01.2020 Конституційним Судом України прийнято рішення від 23.01.2020 №1-р/2020 «У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року №213-VIII».

Конституційний Суд України, дослідивши правовідносини, пов`язані зі змінами підстав реалізації права на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років, зазначив, що ці зміни вплинули на очікування осіб стосовно настання юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію. Особи, що належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування були пов`язані саме з положеннями Закону №1788 у редакції до внесення змін Законом №213. Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Конституційний Суд України зазначив, що стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом №213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини вказаного Рішення, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII.

Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення, стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У відповідності до пункту 3 резолютивної частини вказаного Рішення, підлягають застосуванню стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: "На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці, - за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам; ...»

Проаналізувавши все вищевикладене, зокрема наведене рішення Конституційного Суду України, суд дійшов висновку, що з 23.01.2020 (часу прийняття цього Рішення КСУ) існують два Закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком №1, а саме: пункт "а" ч.1 ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 №213-VIII та п.1 ч.2 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII.

При цьому, вказані закони містять розбіжності в умовах призначення пенсії жінкам на пільгових умовах за Списком №1, зокрема щодо вікового цензу, який у спірних правовідносинах складає 45 років за пунктом "а" ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 №213-VIII, та 47 років за п.1 ч.2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII.

Крім того, розбіжності, які містять зазначені закони стосуються також критеріїв зменшення пенсійного віку. Пунктом "а" ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 №213-VIII визначено, що зменшення пенсійного віку, зокрема, для жінок застосовується після досягнення 55 років, натомість згідно пункту 1 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII, зменшення пенсійного віку застосовується після досягнення 60 років.

Вирішуючи питання про те, який закон необхідно застосовувати до спірних правовідносин, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

При вирішенні цього спору, суд враховує принцип верховенства права, відповідно до якого, згідно із частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України), саме людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у пункті 102 рішення у справі "Зеленчук і Цицюра проти України" (заяви №846/16 та №1075/16) при оцінці дотримання статті 1 Першого протоколу до Конвенції Суд повинен здійснити загальний розгляд різних інтересів, які є предметом спору, пам`ятаючи, що метою Конвенції є гарантування прав, які є "практичними та ефективними". Суд поза межами очевидного повинен дослідити реалії оскаржуваної ситуації. Така оцінка може стосуватись не лише відповідних умов компенсації, якщо ситуація схожа з тією, коли позбавляють майна, але також і поведінки сторін, у тому числі вжитих державою заходів та їх реалізації. У цьому контексті слід наголосити, що невизначеність - законодавча, адміністративна або така, що виникає із застосовної органами влади практики, - є фактором, який слід враховувати при оцінці поведінки держави (рішення у справі "Броньовський проти Польщі" ("Broniowski v. Poland"), заява №31443/96, пункт 115).

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Проаналізувавши вищенаведені рішення ЄСПЛ, оскільки національне законодавство допустило неоднозначне, множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, які звертаються за призначенням пенсії на пільгових умовах за Списком №1, зокрема пункт "а" ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 №213-VIII та п.1 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII, суд вважає за необхідне застосувати найбільш сприятливий для позивача підхід.

Тобто, у розглядуваній справі до спірних правовідносин перевагу слід віддати саме тому закону, який у застосуванні є найбільш сприятливий для позивача, а саме пункт "а" ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 №213-VIII, положення якого визнано неконституційними.

Щодо вимоги позивача зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу період роботи з 28.07.1996 по 02.11.1996 суд зазначає наступне.

За змістом статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі також - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Тобто, прийняття на підтвердження стажу роботи, зокрема, довідок, застосовується тільки в тому випадку, коли відсутня трудова книжка, або відсутні відповідні записи чи містяться неправильні чи неточні записи в трудовій книжці про роботу особи на підприємстві.

У відповідності до пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно запису №5 трудової книжки серії НОМЕР_1 від 21.06.1990 (а.с.16 зворот) позивач у спірний період:

- 07.28.1996 прийнята на роботу маляром-штукатуром 4 розряду, тимчасово, на час договору, на підставі наказу №12 від 07.28.1996;

- 02.11.1996 звільнена у зв`язку із закінченням терміну трудового договору, на підставі наказу №18 від 02.11.1996.

Як встановлено судом трудова книжка позивача містить неточний запис (тобто такий, який містить у собі помилку) дати прийняття позивача на роботу у кооператив «Діброва», а саме «07.28.1996», крім того підставою прийняття на роботу зазначено наказ від «07.28.1996», що позбавляє можливості встановити дату прийняття позивача на роботу. Отже, у відповідача виник обґрунтований сумнів щодо достовірності вказаного запису і трудовій книжці позивача.

При цьому, всупереч вимогам пункту 3 Порядку №637 ОСОБА_1 не надано жодних документів, які б підтверджували її стаж роботи в кооперативі «Діброва» у спірний період, відтак суду не доведено неправомірність дій відповідача щодо незарахування до стажу позивача періоду роботи у вказаному кооперативі.

Таким чином, вимога позивача зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу період роботи з 28.07.1996 по 02.11.1996 задоволенню не підлягає, що не позбавляє позивача права, отримавши підтверджуючі її стаж роботи у кооперативі «Діброва» документи звернутись до органу пенсійного фонду із відповідною заявою.

Щодо вимоги позивача зобов`язати відповідача зарахувати до стажу роботи за Списком №1 період роботи з 08.12.1998 по 30.12.1998 суд зазначає наступне.

Як слідує із матеріалів справи, підставою для відмови у зарахуванні до пільгового стажу позивача вказаного періоду її роботи є відсутність будь-яких документів, що підтверджують результати проведеної атестації робочих місць за умовами праці.

Пунктом 3 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерством праці та соціальної політики від 18.11.2005 №383 встановлено, що при визначені права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. При цьому до пільгового стажу роботи зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020, за результатами розгляду справи №520/15025/16-а дійшла висновку про те, що атестація робочого місця є важливим запобіжником порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах. Основна мета атестації полягає в регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах.

Згідно з пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці» від 01.08.1992 №442 (надалі також - Порядок №442) та підпункту 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій для проведення атестації робочих місць від 01.09.1992 №41 за умовами праці атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Таким чином, своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо. При цьому особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку №1, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до вказаного Порядку, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.

Отже, особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №1, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, а в подальшому така була проведена, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, відповідно до пункту «а» статті 13 Закону № 1788-XII. При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача з приводу відсутності підстав для зарахування періоду роботи позивача з 08.12.1998 по 30.12.1998 до пільгового стажу у зв`язку із відсутністю відомостей про результати проведеної атестації робочого місця.

Отже, період роботи ОСОБА_1 з 08.12.1998 по 30.12.1998 у ВАТ «Оріана» має бути врахований до пільгового страхового стажу позивача, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Щодо вимоги позивача зобов`язати відповідача зарахувати до стажу роботи періоди роботи з 01.01.2005 по 31.05.2005, з 28.04.2012 по 30.04.2012, з 17.11.2015 по 30.11.2015, з 19.12.2015 по 31.12.2015 суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, відповідач не зарахував до стажу позивача спірні періоди роботи охоронником у КП «Водотеплосервіс», оскільки в індивідуальних відомостях на застраховану особу відсутня інформація щодо нарахування та сплати страхових внесків, а за період з 01.01.2005 по 31.05.2005 не відображено будь-яких нарахувань заробітної плати.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно із частинами 1, 2, 10, 12 статті 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Суд зазначає, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Разом з цим, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що відсутність в індивідуальних відомостях про застраховану особу інформації щодо сплати страхових внесків страхувальником у періоди роботи позивача з 01.01.2005 по 31.05.2005, з 28.04.2012. по 30.04.2012, з 17.11.2015 по 30.11.2015, з 19.12.2015 по 31.12.2015 не є підставою для незарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивача періодів її роботи, оскільки позивач не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верхового Суду 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 04.09.2018 у справі №482/437/17, від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, від 23.03.2020 у справі № 535/1031/16-а та від 09.10.2020 у справі №341/460/17.

Таким чином, твердження відповідача про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивача наведених вище спірних періодів роботи, є необґрунтованими та безпідставними.

Отже, періоди роботи ОСОБА_1 у КП «Водотеплосервіс» з 01.01.2005 по 31.05.2005, з 28.04.2012 по 30.04.2012, з 17.11.2015 по 30.11.2015, з 19.12.2015 по 31.12.2015 має бути врахований до її страхового стажу, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Підсумовуючи наведене вище, суд зазначає, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 33 роки, а також позивач має 5 повних років стажу за Списком №1, відтак її пенсійний вік підлягає зменшенню на 6 років 8 місяців від встановленого для жінок 55-річного віку, тобто позивач набула право на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №1 досягнувши 48 років і 4 місяці.

Таким чином, суд приходить до висновку про безпідставність доводів відповідача щодо відсутності у позивача права на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до пункту "а" частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з частиною 2 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Позивач досягла 48 років 4 місяців 05.07.2020. До пенсійного органу ОСОБА_1 звернулася із заявою 10.06.2020, тобто в межах місяця до досягнення нею пенсійного віку.

З огляду на те, що позивач звернулася із заявою про призначення пенсії 10.06.2020, тому її порушене право підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача призначити з 06.07.2020 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до пункту "а" частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Суд вважає безпідставними доводи відповідача, наведені у відзиві на позов, зокрема стосовно того, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються лише в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж необхідний для призначення пенсії, оскільки згідно рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 предметом конституційного контролю була, зокрема, стаття 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами внесеними Законом України №213, яка регламентувала призначення пенсій за віком на пільгових умовах, а також пенсій за вислугу років.

Підсумовуючи наведене вище, суд зазначає, що позов ОСОБА_1 належить задовольнити частково.

Стосовно доводів відповідача про пропущення позивачем шестимісячного строку звернення до суду суд зазначає наступне.

Так, відповідно до статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як слідує з матеріалів справи ОСОБА_1 08.10.2020 дізналася про порушення своїх прав при призначенні пенсії за віком, отримавши рішення про відмову у призначенні пенсії від 15.06.2020. До суду з адміністративним позовом позивач звернулася 07.04.2021.

Вказане твердження позивачем не спростовано, жодних доказів, які підтверджували протилежне суду не надано.

Щодо аргументів позивача з приводу застосування строку звернення до суду передбаченого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства у соціальних спорах на постанову Верховного суду від 31.03.2021 у справі №240/12017/19 суд зазначає наступне.

У вказаній постанові Великою Палатою Верховного Суду сформовано правова позиція щодо застосування строків звернення до суду у справах про перерахунок раніше призначених пенсій, а предметом розгляду цієї справи є визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії та зобов`язання призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, а також зарахування до страхового стажу вище вказаних періодів роботи.

Крім того, суд вважає за необхідне вказати на відсутність у цих спірних правовідносинах "триваючої пасивної поведінки позивача", про яку йдеться у постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо соціальних справ Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі №240/12017/19.

Таким чином, позивачем не порушено шестимісячного строку звернення до суду, а доводи відповідача щодо пропущення строку звернення до суду є необґрунтованими та безпідставними.

Згідно із частинами 1, 3 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., відтак підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений судовий збір в сумі 672,64 грн., що пропорційно становить 80% задоволених позовних вимог.

Доказів понесення інших судових витрат сторонами суду не надано.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №1028 від 15.06.2020.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 з 06.07.2020 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до пункту "а" частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із зарахуванням до стажу роботи за Списком №1 період роботи з 08.12.1998 по 30.12.1998 у ВАТ «Оріана» та до страхового стажу періоди роботи з 01.01.2005 по 31.05.2005, з 28.04.2012 по 30.04.2012, з 17.11.2015 по 30.11.2015, з 19.12.2015 по 31.12.2015 у КП «Водотеплосервіс».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 672,64 грн. (шістсот сімдесят дві гривні 64 копійки).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ),

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018).

Суддя /підпис/ Біньковська Н.В.