Справа № 756/11911/19
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2021-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2021 року м. Київ № 756/11911/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації
провизнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Оболонського районного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації з позовом, в якому просив суд: зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації видати йому посвідчення інваліда війни другої групи (людині з інвалідністю другої групи).

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12.09.2019 вищевказану позовну заяву передано на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суд міста Києва від 06.11.2019 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач безпідставно відмовив позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення на підставі поданих ним документів, які підтверджують його участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році. Оскільки формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійних лих, то громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків) залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони. Відтак, позивач стверджує, що його участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відбувалася саме у складі формувань Цивільної оборони.

Відповідач відзив щодо позовної заяви не надав, хоча належним чином повідомлений про судовий розгляд справи, у зв`язку з чим, суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами, згідно вимог ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши надані суду документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як убачається із матеріалів справи, відповідно до довідки Спеціалізованої радіологічної медико-соціальної експертної комісії серії КИЕ-1 №046671 від 31.07.2002 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено другу групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого Київською міською державною адміністрацією 13.02.2019, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 1) та має другу групу інвалідності.

Експертним висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв`язку хвороб, інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС від 13.05.1998 №800-1116 встановлено, що виявлені у позивача захворювання пов`язані з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно з довідкою Приватного акціонерного товариства «Легхарчопостачзбут» від 13.10.2016 №04-16/55, виданою позивачу, товарно-транспортні накладні по доставці ним зі складу №7 ПрАТ «Легхарчопостачзбут» спецодягу і взуття для працівників Чорнобильської АЕС з міста Київ до міста Чорнобиль у 1986 році не збереглися. Не збереглися також і архівні документи по Цивільній обороні за 1986 рік.

Відповідно до довідки підприємства «Київміськлегхарчопостачзбут» від 14.08.1991 завскладом №7 ОСОБА_2 зазначила, що водій ОСОБА_1 у 1986 році дійсно направлявся до м.Чорнобиль для вивозу взуття та одягу, проте транспортні документи, що підтверджують цю обставину, не збереглися.

З маршрутного листа, виданого АТП 13070, вбачається, що 05.09.1986 водій ОСОБА_1 відряджався до м.Чорнобиль, характер виконуваних робіт - транспортування вантажів (вантажно-розвантажувальні роботи, керування автомобілем у 30-кілометровій зоні).

Рішенням Мінського районного суду міста Києва від 11.05.1993 встановлено факт перебування ОСОБА_1 , 1940 року народження, у зоні відчуження 2, 3 та 4 червня 1986 року, у зв`язку з тим, що він постачав на територію Чорнобильської АЕС спецодяг для робітників з «Київміськлегхарчопостачзбут».

У 2017 році позивач отримав інформаційну довідку Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи від 21.02.2017 №01.1-14/297-1 про участь у формуваннях Цивільної оборони, в якій містилось надане статтею 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та зазначалося, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійних лих, громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на Чорнобильскій АЕС та її наслідків) залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

У 2019 році позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу йому посвідченні інваліда війни другої групи, обґрунтовуючи тим, що під час ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС був залучений до виконання робіт у складі формувань Цивільної оборони. До указаної заяви він долучив такі документи:

- копію паспорта;

- копію посвідчення учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС;

- копію довідки МСЕК про встановлення другої групи інвалідності;

- копію експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв`язку хвороб, інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС від 13.05.1998 №800-1116;

- копію довідки Приватного акціонерного товариства «Легхарчопостачзбут» від 13.10.2016 №04-16/55;

- копію довідки підприємства «Київміськлегхарчопостачзбут» від 14.08.1991;

- копію інформаційної довідки Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи від 21.02.2017 №01.1-14/297-1;

- копію маршрутного листа за 05.09.1986.

Листом від 09.08.2019 №01-23/14606 Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної державної адміністрації відмовило позивач у встановленні статусу інваліда війни у зв`язку з ненаданням документального підтвердження факту його залучення до формувань Цивільної оборони, водночас роз`яснивши йому можливість оскарження такої відмови в судовому порядку.

Вирішуючи даний спір, суд виходить із наступного.

Правовий статус ветеранів війни забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них та визначений Законом України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-XII).

Відповідно до положень пункту дев`ятого частини другої статті 7 Закону №3551-XII до інвалідів війни належать інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до статті 10 Закону України від 28.02.1991 №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві.

Таким чином, особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, належать до інвалідів війни.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302).

Згідно із пунктом 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Пунктом 3 Положення №302 передбачено, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення інваліда війни» та нагрудний знак «Ветеран війни - інвалід».

Абзацом 2 пункту 7 Положення №302 встановлено, що «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Згідно із пунктом 10 Положення №302 «посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Відповідно до вимог нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській катастрофі, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затверджене постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР №1111-1976, наказу заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 №90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 №92 (Настанова по організації та веденню Цивільної оборони в районі (сільському на сільськогосподарському об`єкті народного господарства), розпорядження начальника ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 №01, від 30.04.1986 №02, від 19.05.1986 №52), Цивільна оборона організовувалася за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувалися в обов`язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, які мали мобілізаційний припис та жінки від 16 до 55 років, за винятком вагітних жінок та жінок, які мають малолітніх дітей.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що факт залучення громадян до складу формувань цивільної оборони не потрібно встановлювати, оскільки відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях до складу цивільної оборони в обов`язковому порядку зараховувалось все працездатне населення.

Слід врахувати, що позивач став інвалідом внаслідок захворювань, пов`язаних з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЄС, що підтверджується наявними доказами у справі, зокрема, довідкою МСЕК серії КИЕ-1 №046671 та експертним висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв`язку хвороб, інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС від 13.05.1998 №800-1116.

Відтак, суд вважає, що позивачем до Управління соціального захисту населення Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації були надані всі необхідні документи на підтвердження того, що він брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, тому він має право на встановлення статусу інваліда війни із видачею відповідного посвідчення, тоді як відповідач необґрунтовано відмовив йому у реалізації такого права.

При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

Така ж правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.04.2017 у справі № К/800/11747/17.

З огляду на зазначене відмова відповідача у встановленні позивачу статусу інваліда війни і видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов`язаного з ним соціального захисту.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідачем як суб`єктом владних повноважень суду не надано, тому позовні вимоги підлягають задоволенню судом.

Суд звертає увагу, що у позові позивач просить суд лише зобов`язати відповідача видати йому посвідчення інваліда війни. Проте, суд уважає, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача встановити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , статус «особи з інвалідністю внаслідок війни» та видати посвідчення «особи з інвалідністю внаслідок війни» відповідно до вимог пункту 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Тому в частині, що стосується зобов`язання відповідача встановити позивачу статус «особи з інвалідністю внаслідок війни» суд уважає за доцільне вийти за межі заявлених позивачем позовних вимог.

Такі дії суду узгоджуються з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З огляду на зазначене, відмова відповідача у встановленні позивачу статусу інваліда війни і видачі йому відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов`язаного з ним соціального захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій та не надав суду докази про понесені ним витрати у зв`язку зі зверненням до суду з даним позовом, підстави для вирішення судом питання про відшкодування йому судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) задовольнити.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації (04209, м.Київ, вул.Озерна, 18а, ) встановити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , статус «особи з інвалідністю внаслідок війни» та видати посвідчення «особи з інвалідністю внаслідок війни» відповідно до вимог пункту 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції

Суддя А.С. Мазур