Справа № 320/5416/21
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2021-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2021 року м. Київ №320/5416/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Київській області, про визнання протиправною відмову, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області, у якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області у формі рішення від 13 квітня 2021 року №251 «Про розгляд клопотання гр. ОСОБА_1 щодо надання дозволу на відведення земельної ділянки у власність на території смт.Чабани Києво-Святошинського району Київської області» у затвердженні проекту землеустрою, розробленого Державним підприємством «Центр Державного земельного кадастру» (Київська обласна філія) згідно з договором №59-пз від 04.06.2020, щодо відведення земельної ділянки (код 01.03) для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Київська область, Фастівський район, та передачі цієї ділянки у власність ОСОБА_1 ;

- скасувати рішення Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області від 13 квітня 2021 року № 251 «Про розгляд клопотання гр. ОСОБА_1 щодо надання дозволу на відведення земельної ділянки у власність на території смт.Чабани Києво-Святошинського району Київської області»;

- зобов`язати Чабанівську селищну раду Фастівського району Київської області вчинити дії щодо затвердження проекту землеустрою, розробленого Державним підприємством «Центр Державного земельного кадастру» (Київська обласна філія) згідно з договором №59-пз від 04.06.2020, щодо відведення земельної ділянки (код 01.03) для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Київська область, Фастівський район, та передачі цієї ділянки у власність ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 24.03.2020 №10-4228/15-20 йому був наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області орієнтовним розміром земельної ділянки 2,0000 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. На виконання вказаного наказу ДП «Центр Державного земельного кадастру» було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Вважаючи, що вказаний проект погоджений в установленому законом порядку, позивач звернувся до відповідача із заявою про відведення цієї земельної ділянки йому у власність на підставі ст.ст. 118, 122 Земельного кодексу України. Позивач стверджує, що за наслідком розгляду вказаної заяви, відповідачем рішенням Чабанівської селищної ради від 13.04.2021 №251 протиправно відмовлено у затвердженні розробленого проекту землеустрою та у передачі земельної ділянки у його власність. А тому просить суд скасувати зазначене рішення та зобов`язати відповідача затвердити проект землеустрою і передати земельну ділянку йому у власність.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.05.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області №53-ОТГ від 16.12.2020 земельну ділянку державної власності кадастровий номер :04:001:0001, загальною площею 3,5517 га, з цільовим призначенням "16.00 Земля запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам)" категорія земель: "землі сільськогосподарського призначення" передано у комунальну власність Чабанівській селищній громаді Фастівського району Київської області, та рішенням 4 чергової сесії VІІІ скликання Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області №108 від 24.12.2020 надано згоду на їх прийняття. Станом на час звернення позивача з заявою від 05.03.2021 про відведення земельної ділянки у його власність, не було сформовано бажаної ним земельної ділянки, та для її для передачі у власність ОСОБА_1 необхідно виокремити відповідну частину земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0001 та змінити її цільове призначення із "16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам)" на "01.03 Для ведення особистого селянського господарства". А тому, враховуючи зазначені обставини, Чабанівська селищна рада не мала можливості розглянути питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 . Відтак, заява позивача від 05.03.2021 була розглянута відповідачем в порядку ч.ч.6, 7 ст. 118 Земельного кодексу України, за наслідком чого прийнято рішення від 13.04.2021 про відмову позивачеві у наданні дозволу на відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства у зв`язку з невідповідністю вказаного у доданих заявником матеріалах бажаного місця розташування земельної ділянки генеральному плану смт.Чабани. На цих підставах відповідач просить у задоволенні позову відмовити.

Третя особа правом на подання пояснень на позовну заяву не скористалась, про відкриття провадження у справі була проінформована шляхом направлення тексту ухвали, копію позову з додатками до нього на офіційну електронну адресу (), про що свідчить звіт про доставку електронного листа.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , код РНОКПП - НОМЕР_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 , виданим Солом`янським РВ ГУДМС України у м.Києві 23.01.2014 (а.с. 12, 13).

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Київській області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки площею 2,0000 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а.с. 52).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 24.03.2020 №10-4228/15-20 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою» позивачеві було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області, орієнтовним розміром земельної ділянки 2,0000 га із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (а.с. 51).

На виконання наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 24.03.2020 №10-4228/15-20, згідно з договором №59-ПЗ від 04.06.2020 Київською обласною філією Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» на підставі договору №76-пз від 06.07.2020 розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства (код згідно з КВЦПЗ -01.03), яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район (а.с. 45).

Водночас, наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 53-ОТГ від 16.12.2020, земельну ділянку державної власності кадастровий номер :04:001:0001, загальною площею 3,5517 га, з цільовим призначенням "16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам)", категорія земель: "землі сільськогосподарського призначення" передано у комунальну власність Чабанівській селищній громаді Фастівського району Київської області.

Рішенням 4 чергової сесії VIII скликання Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області №108 від 24.12.2020 надано згоду на прийняття із державної власності у комунальну власність Чабанівської територіальної громади в особі Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області земельної ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий номер :04:001:0001, загальною площею 3,5517 га, з цільовим призначенням "16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам)" (а.с. 30).

28.12.2020 між Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області та Чабанівською селищною радою Фастівського району Київської області підписано акт приймання-передачі земельної ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий номер :04:001:0001, загальною площею 3,5517 га, з цільовим призначенням," 16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам)" із державної у комунальну власність (а.с. 33-34).

31.12.2020 державним реєстратором Батіщевою Тетяною Вікторівною прийнято рішення про державну реєстрацію права комунальної власності Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області на земельну ділянку сільськогосподарського призначення кадастровий номер :04:001:0001, загальною площею 3,5517 га, з цільовим призначенням "16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам)", про що надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 239589620 від 31.12.2020, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, номер запису про право власності: 40022859 (а.с. 37).

04.01.2021 експертом державної експертизи Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області Самофалом Романом Володимировичем надано висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н., Чабанівська селищна рада за рахунок земель державної власності (а.с. 89).

22.01.2021 до міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м.Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області позивачем подано заяву про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру (реєстраційний номер ЗВ-021), за наслідками розгляду якої 03.02.2021 прийнято рішення №РВ-021 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру у зв`язку з тим, що електронний документ не відповідає установленим вимогам та проектом землеустрою не обґрунтовано необхідність поділу земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0001, яка є комунальною власністю Чабанівської селищної ради, оскільки земельна ділянка площею 2,0000 га, яку проектом землеустрою передбачалося відвести у власність гр. ОСОБА_1 , повністю накладається на раніше сформовану земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0001, яка є комунальною власністю Чабанівської селищної ради (а.с. 36).

05.03.2021 ОСОБА_1 подав заяву до Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області, зареєстровану у виконавчому комітеті Чабанівської селищної ради за № Ж-402 від 05.03.2021 з проханням надати дозвіл на відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0 га, яка знаходиться в смт.Чабани Фастівського району Київської області на підставі ст.ст. 118, 121 Земельного кодексу України. До вказаної заяви позивач долучив оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (а.с. 98).

Рішенням Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області від 13.04.2021 №251 позивачеві відмовлено в задоволенні клопотання у зв`язку з невідповідністю вказаного у доданих заявником матеріалах бажаного місця розташування земельної ділянки генеральному плану смт.Чабани на підставі п.4 ст.83, ст.118, 122 Земельного кодексу України (а.с. 35).

Згідно викопіювання з генерального плану смт.Чабани Києво-Святошинського району Київської області, наданого відповідачем, земельна ділянка орієнтовною площею 2,0000 га, яку проектом землеустрою передбачалось відвести у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, накладається на земельну ділянку комунальної власності Чабанівської селищної ради, кадастровий номер :04:001:0001 загальною площею 3,5517 га з цільовим призначенням "16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам)", категорія землі сільськогосподарського призначення", та знаходиться на території зелених насаджень спеціального призначення (а.с. 31-32).

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем рішення від 13.04.2021, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 №2768-III (далі - ЗК України, в редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин), а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Відповідно до п.б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Частиною першою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (п. "в" ч. 3 ст. 116 ЗК України).

У статті 121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

З огляду на це, позивач як громадянин України, має право на набуття права власності на земельну ділянку для особистого селянського господарства.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. При цьому, підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Водночас ухвалення рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує.

Відповідно до вимог частини шостої статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з вимогами частини сьомої статті 118 ЗК України (у редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин), відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу (у редакції закону чинного на час виникнення спірних правовідносин), розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відтак, стаття 118 ЗК України (у редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин) встановлює порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами та передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України (у редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин);

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Зазначена норма регулювала правовідносини щодо земельних ділянок, що не є сформованими.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України (у редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин) є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. Разом з цим, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року в справі № 815/5987/14 та постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

1 січня 2013 року вступив в силу Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», яким законодавець вніс зміни до Земельного кодексу України, зокрема до статті 122 ЗК України.

У відповідності до прийнятих змін Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальні органи передають у власність або у користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності.

Відповідно до частини четвертої статті 173 ЗК землі та земельні ділянки державної власності, включені в межі населеного пункту (крім земель, які не можуть передаватися у комунальну власність), переходять у власність територіальної громади. Рішення про встановлення меж населеного пункту та витяги з Державного земельного кадастру про межу відповідної адміністративно-територіальної одиниці та про відповідні земельні ділянки, право власності на які переходить до територіальної громади, є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Частиною першою статті 122 ЗК визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У свою чергу, відповідно до частини першої статті 84 ЗК у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

За частиною четвертою статті 122 ЗК (у редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин) повноваження щодо надання земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб відноситься до компетенції центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів.

Підпунктом 31 пункту 3 «Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15 (далі - Положення) передбачено, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.

Відповідно до Положення, Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру.

За приписами «Положення про Головне управління Держгеокадастру в області», затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 №333 (далі - Положення-1) Головне управління є територіальним органом Держгеокадастру та йому підпорядковане.

Так, підпунктом 13 пункту 4 Положення-1 передбачено, що Головне управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України.

Реалізуючи своє право на отримання земельної ділянки на ведення особистого селянського господарства, позивач 27.02.2014 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Київській області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки площею 2,0000 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка перебувала на той час у державній власності (а.с. 52).

За наслідком розгляду якого, наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 24.03.2020 №10-4228/15-20 був наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Чабанівської селищної ради.

На виконання наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 24.03.2020 №10-4228/15-20 згідно з договором №59-ПЗ від 04.06.2020 Київською обласною філією Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» на підставі договору №76-пз від 06.07.2020 розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства (код згідно з КВЦПЗ -01.03), яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район (а.с. 45).

У відповідності до вимог ст.50 Закону України "Про землеустрій" (далі - Закон України №858-IV, у редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин), проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають:

завдання на розроблення проекту землеустрою;

пояснювальну записку;

копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності);

рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом);

письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду;

матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки);

відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки);

копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна для об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками, які розташовані на земельній ділянці;

розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом);

розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом);

акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки);

акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки);

перелік обмежень у використанні земельних ділянок;

викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки);

кадастровий план земельної ділянки;

матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки);

матеріали погодження проекту землеустрою.

У свою чергу, земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (ч.9 ст.79-1 ЗК України (у редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин)).

Згідно з частинами 1, 2 ст.79-1 ЗК України (у редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин) формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Станом на час виникнення спірних правовідносин процедура погодження проекту була врегульована статтею 186-1 Земельного Кодексу України (у редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин), яка передбачала, що проект підлягає погодженню територіальним органом Держгеокадастру за місцем розташування земельної ділянки та органами, що реалізують державну політику у сфері: охорони культурної спадщини, лісового господарства, водного господарства, охорони навколишнього природного середовища, містобудування та архітектури, у випадках передбачених зазначеною статтею.

Після погодження проекту землеустрою, державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера (абз.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Регулювання відносин, що виникають при веденні Державного земельного кадастру, здійснюється відповідно до Конституції України, Земельного кодексу України, цього Закону, законів України «Про землеустрій», «Про оцінку земель», «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність», «Про захист персональних даних», інших законів України та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (ст.4 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ч.1 ст.9 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

У відповідності до вимог ч.4 ст.24 Закону України "Про державний земельний кадастр" (у редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин) для державної реєстрації земельної ділянки власник (користувач) або його представник подає державному кадастровому реєстратору наступні документи:

- заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин;

- оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки;

- документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа.

Заява з доданими документами надається заявником особисто чи уповноваженою ним особою або надсилається поштою цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення, а в разі подання заяви в електронній формі - надсилається засобами телекомунікаційного зв`язку.

При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер та на підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику безоплатно видається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку який в подальшому буде підставою для реєстрації відповідного права на земельну ділянку (ч.ч. 8, 9 ст. 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр").

На підставі ч.4 ст.79-1 ЗК України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номеру.

У подальшому, маючи на меті зареєструвати у Державному земельному кадастрі бажану земельну ділянку, на яку був розроблений проект землеустрою, позивач звернувся до ДП "Центр Державного земельного кадастру" (Київська обласна філія) з заявою про її реєстрацію.

з зОднак, рішенням ДП "Центр Державного земельного кадастру" (Київська обласна філія) від 03.03.2021 №РВ-021 відмовлено позивачу у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру на підставі заяви від 22.01.2021 (реєстраційний номер ЗВ-021), оскільки електронний документ не відповідає установленим вимогам, та, зазначено, що проектом землеустрою не обґрунтовано необхідність поділу земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0001. Відповідно до інформації, яка обліковується в ДЗК, земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:0001 є комунальною власністю Чабанівської селищної ради, реєстрація речового права від 29.12.2020 (а.с .36).

У матеріалах справи відсутні докази оскарження позивачем вказаного рішення.

Таким чином, можна стверджувати, що вказаній земельній ділянці, на яку розроблено проектну документацію, не було присвоєно кадастрового номеру, тобто вона у розумінні ч.4 ст.79-1 ЗК України є несформованою та не може бути об`єктом власності.

В свою чергу, суд звертає увагу, що з моменту державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером №:04:001:0001 в ДЗК (власник - Чабанівська селищна рада), подальше формування земельної ділянки розміром 2,0 га, на яку претендує позивач та яка є частиною вказаної сформованої земельної ділянки з кадастровим номером №:04:001:0001 розміром 3,5517 га, правовідносини мали б розвиватися в порядку формування нової земельної ділянки шляхом поділу сформованої земельної ділянки №:04:001:0001, що регулюються ч.ч.2, 6 ст.79-1 ЗК України.

Однак, поділ сформованої земельної ділянки передбачає розробку не проекту землеустрою, а розробку технічної документації на поділ земельної ділянки після надання згоди власника на її поділ.

Так, частиною 6 ст.79-1 ЗК України (в редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення, здійснюється на підставі відповідної технічної документації із землеустрою.

Технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування (ст.1 Закону України від 22.05.2003 №858-IV "Про землеустрій" (далі - Закон України №858-IV).

Згідно з частиною першою ст.25 Закону України №858-IV документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації.

Частина друга зазначеної статті Закону визначає види документації із землеустрою, зокрема, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

З аналізу зазначених норм законодавства можна зробити висновок про те, що проект землеустрою та проект технічної документації є різними видами документації з землеустрою.

Відповідно до ст.29 Закону України №858-IV документація із землеустрою включає в себе текстові та графічні матеріали і містить обов`язкові положення, встановлені завданням на розробку відповідного виду документації.

Документація із землеустрою розробляється на основі завдання на розробку відповідного виду документації, затвердженого замовником.

Склад, зміст і правила оформлення кожного виду документації із землеустрою регламентуються відповідною нормативно-технічною документацією з питань здійснення землеустрою.

Погодження і затвердження документації із землеустрою відповідно до ст.30 Закону України №858-IV проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.56 Закону України №858-IV (в редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин) технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок включала:

а) пояснювальну записку;

б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації;

в) кадастрові плани земельних ділянок, які об`єднуються в одну земельну ділянку, або частини земельної ділянки, яка виділяється в окрему земельну ділянку;

г) матеріали польових геодезичних робіт;

ґ) акт приймання-передачі межових знаків на зберігання при поділі земельної ділянки по межі поділу;

д) перелік обтяжень прав на земельну ділянку, обмежень на її використання та наявні земельні сервітути;

е) нотаріально посвідчена згода на поділ чи об`єднання земельної ділянки заставодержателів, користувачів земельної ділянки (у разі перебування земельної ділянки в заставі, користуванні);

є) згоду власника земельної ділянки, для земель державної власності - органу, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою, на поділ чи об`єднання земельних ділянок користувачем (крім випадків поділу земельної ділянки у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, розташований на ній).

Отже, отримання дозволу на виготовлення вказаного виду технічної документації закон не передбачає. Законом визначено обов`язок отримання від відповідного суб`єкта владних повноважень згоди на поділ земельної ділянки.

У свою чергу, надання уповноваженим органом "дозволу", на час виникнення спірних правовідносин, передбачалось абзацом 7 ст.50 Закону України №858-IV (в редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин) саме для проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, а також абз.12 ст.55 зазначеного Закону (в редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин) для технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), тобто для іншого виду документації із землеустрою.

Для вирішення даного спору суд також враховує висновки Верховного Суду у постанові від 04.05.2020 у справі №802/1539/17 у подібних правовідносинах.

Верховний Суд у своїй постанові зазначив, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. Натомість, коли йдеться про формування земельної ділянки з частини вже сформованого земельного масиву, що має кадастровий номер, її відведення відбувається на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки.

Проте, позивач, не зважаючи на рішення ДЗК про відмову у реєстрації бажаної ним земельної ділянки, на яку розроблений проект землеустрою, та те, що ця земельна ділянка є "частиною" сформованої земельної ділянки з кадастровим номером №:04:001:0001 розміром 3,5517 га (власник - Чабанівська селищна рада), звернувся до відповідача з заявою від 05.03.2021 про надання дозволу на відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га відповідно до ст.ст. 118, 121 ЗК України (а.с. 98).

А тому, суд вважає, що посилання позивача у своїй заяві від 05.03.2021 на вимоги ст.ст.118, 122 ЗК України (у редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин) не є обґрунтованими, оскільки зазначені норми стосувалися порядку відведення у власність сформованої земельної ділянки після затвердження проекту землеустрою на неї.

Відтак, суд зазначає, що з позовних вимог вбачається, що позивач помилково ототожнює своє звернення до відповідача з заявою про відведення земельної ділянки на підставі ст.ст. 118, 121 ЗК України (у редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин) з процедурою затвердження проекту землеустрою та відведення земельної ділянки у власність (за наслідком затвердження проекту землеустрою), а також розгляд відповідачем його заяви від 05.03.2021 з розглядом питання про затвердження проекту землеустрою, оскільки фактично такого питання ним не ставилось у заяві від 05.03.2021.

Крім того, відмова у державній реєстрації бажаної позивачем земельної ділянки, на яку розроблявся проект землеустрою, унеможливлює розгляд відповідачем питання про затвердження проекту землеустрою несформованої земельної ділянки, а відтак розгляд заяви позивача відбувся в порядку, передбаченому ч.ч.6, 7 ст. 118 ЗК України (в редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин), якими регулюються питання надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

А відтак, відповідач, за наслідком розгляду заяви позивача від 05.03.2021, в межах викладених у ній вимог, прийняв рішення від 13.04.2021 №251 про відмову у наданні дозволу на відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, яка розташована на території смт.Чабани Києво-Святошинського району Київської області на підставі п.4 ст. 83, 118, 122 ЗК України, у зв`язку з невідповідністю вказаного у доданих заявником матеріалах бажаного місця розташування земельної ділянки генеральному плану смт.Чабани.

Надаючи правової оцінки спірному рішенню, винесеному в порядку ч.ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України, суд зазначає, що перевірка відповідності місця розташування об`єкта вимогам законів та нормативно-правовим актам належить до повноважень відповідача. У зв`язку з цим, Чабанівська селищна рада наділена повноваженнями прийняти рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, якщо на підставі такої перевірки буде достовірно встановлена невідповідність місця розташування бажаної земельної ділянки вимогам законів та/або іншим нормативно-правовим актам, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Застосовуючи принцип правової визначеності, як одну із визначальних вимог до рішень суб`єкта владних повноважень, суд переконаний, що рішення про відмову у наданні дозволу позивачеві має бути вмотивованим та містити обґрунтування відмови із наведенням конкретних, а не загальних підстав для цього.

Відповідно до вимог частини першої статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI), планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Згідно з вимогами частини першої статті 18 Закону № 3038-VI, генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Приписами частини десятої статті 17 Закону № 3038-VI визначено, що генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами на чергових сесіях протягом трьох місяців з дня їх подання.

Відповідно до вимог частини одинадцятої статті 17 Закону № 3038-VI, матеріали генерального плану населеного пункту не можуть містити інформацію з обмеженим доступом та бути обмеженими в доступі. Загальна доступність матеріалів генерального плану населеного пункту забезпечується відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» шляхом надання їх за запитом на інформацію, оприлюднення на веб-сайті органу місцевого самоврядування, у тому числі у формі відкритих даних, на єдиному державному веб-порталі відкритих даних, у місцевих періодичних друкованих засобах масової інформації, у загальнодоступному місці у приміщенні органу місцевого самоврядування.

За результатами аналізу змісту статей 118, 122 Земельного кодексу України, статті 50 Закону України «Про землеустрій» вбачається, що рішення про надання дозволу на розробку проекту приймається уповноваженим органом державної влади згідно з визначеною законом процедурою безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами та підпорядковане меті - можливості надання громадянину земельної ділянки у власність або користування.

Частиною сьомою статті 118 ЗК України (в редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин) визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме:

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Оцінюючи підстави ненадання дозволу, які наведені у оскарженому рішенні Чабанівської селищної ради №251 від 13.04.2021, суд дійшов висновку про наявність вмотивованої відмови відповідача у відведенні земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , оскільки згідно викопіювання з генерального плану смт.Чабани земельна ділянка орієнтовною площею 2,0000 га, яку проектом землеустрою передбачалося відвести у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, знаходиться на території зелених насаджень спеціального призначення.

Відповідно до Наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України №105 від 10.04.2006 "Про затвердження Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України", зелені насадження спеціального призначення - насадження транспортних магістралей і вулиць; на ділянках санітарно-захисних зон довкола промислових підприємств; виставок, кладовищ і крематоріїв, ліній електропередач високої напруги; лісомеліоративні, водоохоронні, вітрозахисні, протиерозійні, насадження розсадників, квітникарських господарств, пришляхові насадження в межах населених пунктів.

Відповідно до пункту 3.1 Наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлового комунального господарства України №105 від 10.04.2006 "Про затвердження утримання зелених насаджень у населених пунктах України", зелені насадження в охоронних га санітарно-захисних зонах, зони особливого використання земель належать до об`єктів благоустрою у сфері зеленого господарства населених пунктів.

Відповідно до пункту 4.1 Наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово- комунального господарства України №105 від 10.04.2006 "Про затвердження Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України", об`єкти благоустрою зеленого господарства використовується відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони і утримання відповідно до цих Правил.

Зазначене вище свідчить про невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам генерального плану населеного пункту та іншої містобудівної документації.

Наведені обставини свідчать, що рішення Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області №251 від 13 квітня 2021 року "Про розгляд клопотання гр. ОСОБА_1 щодо надання дозволу на відведення земельної ділянки у власність на території смт.Чабани Києво-Святошинського району Київської області" прийнято у передбаченій законом формі (належним чином оформленим), органом, до повноважень якого законом віднесено вирішення цього питання, є обґрунтованим та правомірним.

Оскільки позивач у своїй заяві від 05.03.2021 не ставив питання про затвердження проекту землеустрою, та бажання позивача спрямоване на відведення йому у власність несформованої земельної ділянки, оформлення якої можливе лише шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером №:04:001:0001 розміром 3,5517 га, відповідач правомірно здійснив розгляд заяви позивача на підставі ч.ч. 6,7 ст. 118 ЗК України (у редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин), а не на підставі ч.9 ст. 118 ЗК України (у редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин), норми якої передбачають затвердження проекту землеустрою сформованих земельних ділянок та відведення її у власність.

На цих підставах, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання відмови у затвердженні проекту протиправною та скасування рішення відповідача від 13.04.2021 №251.

Отже, станом на час виникнення спірних правовідносин, затвердження проекту землеустрою відбувалось на підставі погодженого проекту сформованої земельної ділянки як окремого об`єкта.

Натомість, коли йдеться про формування земельної ділянки з частини вже сформованого земельного масиву, що має кадастровий номер, її відведення відбувається на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки за наявності для цього підстав та за наявності згоди власника земельної ділянки, яка ділиться.

Суд ще раз наголошує, що згідно із ч.ч. 5-6 ст. 79-1 ЗК України (в редакції закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин) формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) є різними за своєю суттю документами із землеустрою, не є тотожними за процедурою виконання цієї документації.

При цьому, необхідною підставою для розробки технічної документації щодо поділу земельної ділянки є надання згоди власника такої земельної ділянки на її поділ.

Таким чином, у залежності від того, яку земельну ділянку бажає отримати громадянин - він повинен дотриматися відповідної процедури та надати відповідні заяви та документи.

Цей висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.05.2020 у справі №802/1539/17-а.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо затвердження, розробленого ДП «Центр Державного земельного кадастру» (Київська обласна філія) згідно з договором №59-пз від 04.06.2020, проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (код 01.03) для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Київська області, Фастівський район та передачі її у власність позивача, слід виходити з такого.

Суд зазначає, що поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Зобов`язання прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Враховуючи, що під час розгляду даної справи суд дійшов висновку про те, що земельна ділянка, на яку претендує позивач, накладається на сформовану земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0001, власником якої є Чабанівська селищна рада, подальше оформлення бажаної позивачем земельної ділянки, на яку був розроблений проект землеустрою, можливе лише за технічною документацією про поділ земельної ділянки після надання згоди власника земельної ділянки (Чабанівської селищної ради) на її поділ, тому підстави для зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою земельної ділянки та передати її у власність позивача, відсутні.

Таким чином, у спірних правовідносинах права позивача не порушені рішенням відповідача від 13.04.2021 №251, з огляду на те, що заявлений позивачем спосіб захисту прав не є ефективним, оскільки не відновить його прав на отримання відповідної земельної ділянки.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідачем доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятого рішення.

Водночас докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, та були повністю спростовані відповідачем.

Зважаючи, що мета адміністративного судочинства відповідно до положень ч.1 ст.2 КАС України це ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, враховуючи той факт, що судом у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодуванню на користь позивача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову, - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.