Справа № 320/1270/19
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1270/19 Суддя (судді) першої інстанції: Журавель В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Ганечко О.М., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Кірієнко Н.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу, рішень про застосування штрафних санкцій, за апеляційними скаргами Головного управління ДПС у Київській області та ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15.10.2020,

В С Т А Н О В И Л А:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, в якому просив:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 29 листопада 2018 р. № , № , № ;

- визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 29 листопада 2018 р. № Ф-;

- визнати протиправним та скасувати рішення № від 29 листопада 2018 р. про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску;

- визнати протиправним та скасувати рішення № від 29 листопада 2018 р. про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 позов задоволено повністю.

Визнано протиправними та скасовано: податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 29 листопада 2018 р. № , № , № ; від 29 листопада 2018 р. № про сплату боргу (недоїмки); рішення Головного управління ДФС у Київській області від 29 листопада 2018 р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нараховано єдиного внеску; рішення Головного управління ДФС у Київській області від 29 листопада 2018 р. № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Головне управління ДПС у Київській області вказує, що доводи позивача є не обґрунтованими, спростовуються фактичними обставинами справи та положеннями ПК України, позаяк витрати на придбання запчастин для причепів, напівпричепа і сідельного тягача та їх ремонту є витратами на утримання основних засобів подвійного призначення, оскільки відповідно до законодавства ці засоби є вантажними автомобілями.

Крім того, не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням в частині викладення мотивів суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що мотивувальну частину спірного рішення слід доповнити оцінкою аргументів позивача стосовно порушення порядку складення акту перевірки.

Представник Головного управління ДПС у Київській області в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення питання, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів з урахуванням п. 1 ч. 2 ст. 311 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, контролюючим органом була проведена документальна планова виїзна перевірка фінансово господарської діяльності з питань дотримання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог податкового, валютного законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи за період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року.

За результатами перевірки контролюючим органом складено Акт перевірки від 29 жовтня 2018 р. № 908/10-36-13-03/ НОМЕР_1 , за висновками якого у позивача встановлені наступні порушення вимог:

1) п. 44.1 ст. 44 ПК України в частині не надання до перевірки книги обліку доходів і витрат;

2) п. 177.1, п. 177.2, пп.177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності у сумі 180 047 грн. 04 коп., у тому числі у 2017 році у сумі 180 047 грн. 04 коп.;

3) п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України, що призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності у сумі 15 003 грн. 92 коп., у тому числі у 2017 році у сумі 15 003 грн. 92 коп.;

4) п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 р. № 2464-VI, що призвело до заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від здійснення підприємницької діяльності у загальній сумі 70 131 грн. 38 коп., у тому числі у 2017 р. у сумі 70 131 грн. 38 коп.;

5) п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 р. № 2464-VI, а саме: порушено правила сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від здійснення підприємницької діяльності у сумі 11 075 грн. 49 коп.

Надалі контролюючим органом прийнято наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 29 листопада 2018 р. № , яким встановлено порушення п. 177.1, п. 177.2, пп.177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України та застосовано штрафні (фінансові) санкції (нараховано пеню) на підставі п. 123.1 ст. 123 ПК України і згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 та пункту 58.1 ст. 58 ПК України збільшено суму грошового зобов`язання на суму 270 070 грн. 56 коп. (за податковими зобов`язаннями ("+" - збільшення, "-" - зменшення) - + 180 047 грн. 04 коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 90 023 грн. 52 коп.);

- податкове повідомлення-рішення від 29 листопада 2018 р. № , яким встановлено порушення п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України і згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 та пункту 58.1 ст. 58 ПК України збільшено суму грошового зобов`язання на суму 18 754 грн. 84 коп. (за податковими зобов`язаннями ("+" - збільшення, "-" - зменшення) - + 15 003 грн. 92 коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 3750 грн. 92 коп.);

- податкове повідомлення-рішення від 29 листопада 2018 р. № , яким встановлено порушення п. 121.1 ст. 121, п. 44.1 ст. 44 ПК України і згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 та пункту 58.1 ст. 58 ПК України застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 510 грн. 00 коп.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 29 листопада 2018 р. № Ф- на суму 70 131 грн. 38 коп.;

- рішення від 29 листопада 2018 р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким застосовано штрафні санкції у розмірі 7013 грн. 14 коп.;

- рішення від 29 листопада 2018 р. № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким нараховано штраф у розмірі 11 075 грн. 49 коп. та за період з 22 березня 2014 р. до 16 червня 2017 р. і нараховано пеню у розмірі 12 167 грн. 73 коп.

Не погоджуючись із спірними рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся з даним позовом до адміністративного суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що позивачем під час розгляду справи було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи не було спростовано відповідачем.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог пункту 176.1. статті 176 ПК України платники податку зобов`язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регулюється статтею 177 ПК України.

Відповідно до вимог абзацу 4 пункту 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, здійснюється відповідно до положень статті 177 ПК України.

Доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу (п.177.1 ст.177 ПК України).

Згідно з вимогами п. 177.2 ст. 177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Відповідно до вимог п. 177.4 ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат (пп.177.4.1);

- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством (пп.177.4.2);

- суми податків, зборів, пов`язаних з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з об`єктів житлової нерухомості); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, пов`язаних з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця (пп.177.4.3);

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (пп.177.4.4).

Згідно з вимогами пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України не включаються до складу витрат підприємця:

витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем;

витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;

витрати на придбання та утримання основних засобів, визначених абзацами восьмим - десятим підпункту 177.4.6 цього пункту;

документально не підтверджені витрати.

Підпункт 177.4.6 пункт 177.4 ст. 177 ПК України передбачає, що зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів, реконструкцію, модернізацію та інші види поліпшення основних засобів (крім поточного ремонту).

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення поточного ремонту; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові автомобілі.

Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Підпунктом 1.1 пункту 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень ПК України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу (підпунктом 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень ПК України).

Згідно з вимогами підпункту 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень ПК України ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Відповідно до вимог підпункту 1.4 пункту 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень ПК України нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу (підпункт 1.5 пункту 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень ПК України).

Підпунктом 1.6 пункту 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень ПК України передбачено, що платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Згідно з вимогами підпункту 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень ПК України звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з розділом IV цього Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою).

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування").

Згідно з вимогами п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" податковий орган застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску - штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Щодо вимог про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 29 листопада 2018 р. № , № , вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 29 листопада 2018 р. № Ф- та рішення від 29 листопада 2018 р. № про застосування штрафних санкцій, колегія суддів враховує, що підставою для їх прийняття слугував висновок перевірки про заниження позивачем суми чистого оподатковуваного доходу в 2017 році у розмірі 1000261 грн. 31 коп. за рахунок завищення на таку ж суму документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності.

Згідно з актом перевірки контролюючим органом встановлено, що витрати у сумі 1000261 грн. 31 коп. є витратами на придбання запчастин для причепів, напівпричепа і сідельного тягача та їх ремонту.

Відповідач вважає, що витрати у сумі 1000261 грн. 31 коп. на придбання запчастин для причепів, напівпричепа і сідельного тягача та їх ремонту, є витратами на утримання основних засобів подвійного призначення, тому що ці транспортні засоби є вантажними автомобілями. Відповідач стверджує, що включення до складу документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, витрат на утримання причепів, напівпричепа і сідельного тягача, є порушенням пп.177.4.5 п. 177.4 ст.177 ПК України.

Відповідно до п.п.21.1.1. п.21.1. ст.21 ПК України посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Згідно з вимогами статті 5 ПК України поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 цього Кодексу. У разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Податковий кодекс України не визначає такі терміни, як автомобіль, вантажний автомобіль, напівпричіп, причіп, тягач та сідельний тягач. Ці терміни визначено в інших нормативно-правових актах.

Статтею 1 Закону "Про автомобільний транспорт" від 5 квітня 2001 р. №2344-ІІІ (далі - Закон № 2344-ІІІ), встановлено значення наступних термінів:

- автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт;

- автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів;

- причіп - транспортний засіб без власного джерела енергії, пристосований для буксирування автомобілем;

- напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Відповідно до ст.6 Закону № 2344-ІІІ нормативно-правові акти центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, прийняті в межах його компетенції, обов`язкові до виконання на території України.

Відповідно до вимог ст. 2 Закону України "Про деякі питання ввезення на митну територію України та реєстрації транспортних засобів" від 6 липня 2005 р. № 2739-ІV (в редакції Закону, яка діяла станом на 1 січня 2017 р.) пропуск на митну територію України з метою вільного обігу та першу реєстрацію в Україні ввезених транспортних засобів нових і таких, що були в користуванні, або виготовлених в Україні здійснюють за умови їх відповідності екологічним нормам не нижче рівня "ЄВРО-2" згідно з технічними регламентами та національними стандартами (щонайменше за умови відповідності вимогам рівня "В" ДСТУ UN/ЕСЕ R 49-02А, В:2002 або "В","С","0" ДСТУ UN/ЕСЕ R 83-03:2002, які застосовують залежно від особливостей конструкції транспортних засобів):

- для тракторів колісних для перевезення напівпричепів (сідельних тягачів), автобусів та легкових автомобілів - коди товарних позицій 8701 20, 8702 та 8703 згідно з УКТ ЗЕД - з 1 січня 2006 року;

- для вантажних автомобілів та автомобілів спеціального призначення - коди товарних позицій 8704 та 8705 згідно з УКТ ЗЕД - з 1 січня 2007 року.?

Відповідно до Державного стандарту України ДСТУ 2984-95 "Засоби транспортні дорожні. Типи. Терміни та визначення.", затвердженого наказом Держстандарту України № 31 від 25 січня 1995р., цей стандарт установлює терміни та визначення основних понять дорожніх транспортних засобів (ДТЗ), які призначені для перевезення людей та (чи) вантажів, а також спеціального устаткування. Терміни, регламентовані в цьому стандарті, обов`язкові для використання в усіх видах документації, науково-технічній, навчальній і довідковій літературі та в комп`ютерних інформаційних системах.

Разом з тим, Державним стандартом України ДСТУ 2984-95 "Засоби транспортні дорожні. Типи. Терміни та визначення." встановлено значення наступних термінів:

1) Автомобіль - дорожній транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менш ніж 4 колеса, призначений для руху по безрейкових дорогах і використовується для: перевезення людей та (чи) вантажів; буксирування транспортних засобів, призначених для перевезення людей та (чи) вантажів; виконання спеціальних робіт.

2) Вантажний автомобіль - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів;

3) Причіп - транспортний засіб без власного джерела енергії, який повністю опирається на дорогу колесами, призначений для перевезення пасажирів чи вантажів і пристосований для буксирування автомобілем;

4) Напівпричіп - причіп, який за своєю конструкцією призначений для використання з сідельним тягачем і частина повної маси якого передається на сідельний тягач через сідельно-зчіпний пристрій;

5) Автомобіль-тягач - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений виключно для буксирування транспортних засобів, за винятком напівпричепа;

6) Сідельний тягач - автомобіль, який за своєю конструкцією і обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

Значення термінів "причіп", "напівпричіп" та "сідельний тягач" є відмінними від значення терміну "вантажний автомобіль", тому погоджується з доводами позивача про те, що такі транспортні засоби не є вантажними автомобілями, а причіп і напівпричіп не є автомобілями взагалі, бо вони за своєю конструкцією не мають власного джерела енергії, що призводить до руху, а тому пристосовані тільки для буксирування транспортним засобом, що виконує функції тягача.

Крім того, розподілення транспортних засобів за різними кодами Української класифікації товарів, відповідно до визначених ознак, додатково свідчить про відмінність їх між собою за своєю конструкцією, обладнанням, функціями та призначенням.Таким чином, суд погоджується з твердженням позивача, що у супереч нормам законодавства, на підставі лише власних міркувань, відповідач помилково визначив причепи, напівпричепи і сідельні тягачі, як вантажні автомобілі.

За таких обставин посилання апелянта на відповідні норми Закону України "Про автомобільний транспорт" колегія суддів відхиляє.

Таким чином, оскільки причепи, напівпричепи та сідельні тягачі, які використовуються позивачем у господарській діяльності, у розумінні норм діючого законодавства України, не є вантажними автомобілями, тому вони не відносяться до переліку основних засобів подвійного призначення, позаяк є окремими один від одного автомобільними транспортними засобами, мають окрему реєстрацію в державному органі, виконують різні функції, є матеріальними активами, що використовуються у господарській діяльності, отже є окремими основними засобами.

Відтак, відповідно до пп.177.4.6. п.177.4. ст.177 Податкового кодексу України, витрати на утримання згаданих засобів (придбання запасних частин, технічне обслуговування та ремонт) повинні включатися до складу документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, звітного періоду, а висновок відповідача про порушення позивачем п. 177.1, п. 177.2, пп. 177.4.5 п. 177.4 ст.177 ПК України, що призвело до зниження в 2017 році податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується в фізичними особами за результатами річного декларування є безпідставним, а податкове повідомлення-рішення від 29 листопада 2018 року № про збільшення суми грошового зобов`язання на загальну суму 270 070 грн. 56 коп., є протиправним.

Суд першої інстанції вірно вказав, що вищезазначені мотиви стосуються і встановленого порушення п.16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК України від 2 грудня 2010 року №2755-VІ, адже відповідач визнав заниженою позивачем в 2017 році базу оподаткування військовим збором на суму 1000261 грн. 31 коп., що призвело до заниження суми військового збору у розмірі 15003 грн. 92 коп. Тому податкове повідомлення-рішення від 29 листопада 2018 р. № є протиправним і правомірно скасовано судом першої інстанції.

Аналогічна ситуація і з встановленим відповідачем порушенням п.2 ч.І ст.7,ч. ІІ ст.8, ч.2 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", оскільки факт заниження чистого оподатковуваного доходу відсутній, є безпідставним донарахування суми єдиного внеску у 70131 грн. 38 гривень, та згідно з рішенням № від 29 листопада 2018 року про застосування штрафних санкцій.

В частині вимог про визнання протиправним та скасування рішення № від 29 листопада 2018 р. про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальну суму 23243 грн. 22 коп. за період з 22 березня 2014 р. по 16 червня 2017 р., в тому числі: штраф у розмірі 11075 грн. 49 коп. та пеня у розмірі 12167 грн. 73 коп., то як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач зареєстрований фізичною особою-підприємцем 3 грудня 2003 р. виконавчим комітетом Алчевської міської ради Луганської області за постійним місцем проживання: АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що м. Алчевськ Луганської області знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, то на період її проведення позивач тимчасово змінив місцезнаходження на адресу: АДРЕСА_2 .

11 листопада 2015 року державним реєстратором Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області до Єдиного державного реєстру було внесено зміни щодо місцезнаходження позивача. У Васильківській ОДПІ ГУ ДФС у Київській області позивача як платника податків взято на облік у листопаді 2015 року на підставі відомостей отриманих із Єдиного державного реєстру. Тобто, позивач до 11 листопада 2015 року як фізична особа-підприємець, знаходився на обліку в Алчевській ОДПІ ГУ Міндоходів у Луганській області. Зазначені відомості були відомі відповідачу на час прийняття спірного рішення.

На час виникнення спірних правовідносин позивач перебував на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території проведення антитерористичної операції, а тому норми Закону №2464 необхідно застосовувати з урахуванням норм Закону України № 1669-VII від 2 вересня 2014 р. "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" (далі - Закон № 1669).

Зокрема, підпунктом 8 пункту 4 ст. 11 Закону № 1669 розділ VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2464 доповнено пунктом 9-3, в наступному 9-4, такого змісту: "Платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Спірне рішення № від 29 листопада 2018 р. про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальну суму 23 243 грн. 22 коп. за період з 22 березня 2014 р. по 16 червня 2017 р., в тому числі: штраф у розмірі 11 075 грн. 49 коп. та пеня у розмірі 12 167 грн. 73 коп. прийняте податковим органом відповідно до статті 25 Закону № 2464-VІ, яка визначає заходи впливу та стягнення.

При цьому спірне рішення не враховувало факт реєстрації позивача у період з 2014 р. по листопад 2015 р. на території проведення антитерористичної операції.

Факт перебування платників єдиного внеску на обліку в органі доходів і зборів, розташованому на території населеного пункту, де проводилася антитерористична операція є підставою для зупинення застосування до таких платників заходів впливу за порушення Закону № 2464-VІ, якими є оскаржувані рішення і вимога податкового органу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що недоїмка, яка виникла у платників єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, визнається безнадійною та підлягає списанню в порядку, передбаченому Податковим кодексом України для списання безнадійного податкового боргу".

Таким чином, у спірному періоді позивач був платником єдиного внеску, який перебуває на обліку в органі доходів і зборів, розташованому на території проведення антитерористичної операції (м.Алчевськ), а отже є суб`єктом правовідносин, до яких необхідно застосувати положення п. 9-4 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2464. Відтак, рішення № від 29 листопада 2018 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальну суму 23 243 грн. 22 коп. за період з 22 березня 2014 р. по 16 червня 2017 р., в тому числі: штраф у розмірі 11 075 грн. 49 коп. та пеня у розмірі 12 167 грн. 73 коп., прийняте податковим органом протиправно.

Враховуючи той факт, що судами встановлено протиправність оскаржуваних рішень, то суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України, або доводів, які б спростовували зазначені вище мотиви або підтверджували відсутність підстав для задоволення позову відповідачем до суду апеляційної інстанції не надано.

Оцінюючи обґрунтованість апеляційної скарги позивача, який зазначив, що мотивувальну частину спірного рішення слід доповнити оцінкою аргументів позивача стосовно порушення порядку складення акту перевірки, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Натомість колегією суддів не встановлено вищезгаданих підстав, які б могли бути достатньою для зміни оскаржуваного рішення суду, а бажання позивача щодо викладення судом першої інстанції обставин, які, на його думку, мають бути висвітлені у рішенні, не є такою підставою.

Апеляційні скарги відповідача та позивача не містять суттєво інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені у суді першої інстанції, з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційні скарги не містять.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційних скарг, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог з мотивів, викладених у рішенні.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги Головного управління ДПС у Київській області та ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу, рішень про застосування штрафних санкцій - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 - залишено без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: О. М. Ганечко

О. В. Карпушова

Повний текст постанови складено 25.10.2021.