Справа № 120/2064/21-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2021-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

19 жовтня 2021 р. Справа №120/2064/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) (далі - ОСОБА_1 ) звернулася його представник до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу №9 від 11 лютого 2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представниця позивача зазначила, що у зв`язку з уточненнями Уряду Сполучених Штатів Америки (далі - США) до екстрадиційного запиту про видачу ОСОБА_1 в рамках екстрадиційної перевірки, що надійшли до Центрального органу з питань екстрадиції 24 лютого 2020 року, та мають ознаки завуальованого переслідування з боку США щодо участі позивача в збройному конфлікті в Україні з військовими формуваннями країни-агресора Російської Федерації, а також з огляду на отримані свідчення від інших учасників таких бойових дій, що є громадянами США та якими підтверджується переслідування цих осіб, 01 липня 2020 року ОСОБА_1 подав до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посилаючись на те, що в країні походження йому загрожує застосування смертної кари у зв`язку з інкримінованими йому кримінальними правопорушеннями.

01 березня 2020 року позивачем від Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області отримано повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11 лютого 2021 року №2.

Зі змісту вказаного повідомлення слідує, що підставою такої відмови слугував наказ Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області №9 від 11 лютого 2021 року.

На думку представниці позивача, наказ Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області №9 від 11 лютого 2021 року, яким її довірителю відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки відповідачем не було здійснено повної перевірки обставин, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту, або визнання її біженцем, а також не було надано належної оцінки таким обставинам. При цьому, представник позивача зауважує, що у заяві-анкеті від 01 липня 2020 року її довіритель вказував на наявність нових обставин, окрім тих, що наводилися ним у попередній заяві-анкеті, які підтверджують необхідність надання йому відповідного статусу.

Окрім того, представник позивача зазначила, що в порушення частини 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідачем не проведено співбесіду із позивачем, що також вказує на протиправність прийнятого наказу.

Відтак, за наведених підстав відмова Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправною, а тому відповідача слід зобов`язати прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 26 липня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Цією ж ухвалою витребувано в Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області належним чином засвідчену копію наказу №9 від 11 лютого 2021 року, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17 серпня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що ОСОБА_1 не вперше звертається до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, 22 листопада 2019 року з Державної міграційної служби України на адресу відповідача надійшла заява позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами попереднього розгляду заяви прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлене наказом начальника Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області №1 від 02 січня 2020 року. Не погодившись із відповідним рішенням відповідача, ОСОБА_1 оскаржив його до Вінницького окружного адміністративного суду, рішенням якого від 18 березня 2020 року у справі №120/192/20-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2020 року, позивачеві відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі.

01 липня 2020 року ОСОБА_1 знову звернувся до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із наявністю, на його думку, нових обставин, на що позивачу було надіслано відповідь листом.

Не погоджуючись із такою відповіддю органу державної міграції служби, ОСОБА_1 оскаржив її до суду. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року у справі №120/3657/20-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2021 року, адміністративний позов задоволено, зокрема, зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області прийняти до розгляду заяву-анкету ОСОБА_1 від 01 липня 2020 року з урахування правових висновків суду.

На виконання вказаного судового рішення Управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області розглянуто заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 01 липня 2020 року. У заяві позивач зазначив, що, окрім раніше інкримінованих йому злочинів, він також попередньо обвинувачується у скоєнні двох інших злочинів, а саме: участі у злочинній змові з метою здійснення державного перевороту в Венесуелі та порушенні Закону "Про нейтральність". Крім того, до заяви позивачем долучено письмові свідчення інших громадян США, які брали участь в антитерористичній операції на сході України та на теперішній час перебувають на території США, зі слів яких вони піддаються постійному контролю та перевіркам, допитам, огляду особистих профілів в соціальних мережах та перебувають під забороною виїзду з території США.

За результатами розгляду заяви-анкети позивача від 01 липня 2020 року відповідачем прийнято наказ №9 від 11 лютого 2021 року, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Такий наказ прийнятий на підставі висновку працівника щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У такому висновку йдеться про те, що заява позивача від 01 липня 2020 року є аналогічною заяві від 22 листопада 2019 року, за результатами розгляду якої відповідачем вже приймався наказ №1 від 02 січня 2020 року та який визнано законним та обґрунтованим рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі №120/192/20-а, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2020 року. Інші ж обставини, які, на думку позивача, є новими, також не дають підстав для прийняття рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наведених обставин представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

31 серпня 2021 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якій наведено спростування тих доводів, що містяться у відзиві на позов.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Сполучених Штатах Америки та є громадянином вказаної країни.

01 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи таку тим, що відносно нього здійснюється політичне переслідування у США внаслідок прийняття позивачем участі в антитерористичній операції в складі добровольчих батальйонів на території України. Крім того, відповідно до уточнень Уряду США до ектрадиційного запиту про видачу ОСОБА_1 в рамках екстрадиційної перевірки, що надійшли до Центрального органу з питань екстрадиції 24 лютого 2020 року, окрім інших звинувачень, він також попередньо обвинувачується у скоєнні двох інших злочинів, а саме: участі у злочинній змові з метою здійснення державного перевороту в Венесуелі та порушенні Закону "Про нейтральність". Крім того, до заяви позивачем долучено письмові свідчення інших громадян США, які брали участь в антитерористичній операції на сході України, та на теперішній час перебувають на території США, зі слів яких вони піддаються постійному контролю та перевіркам, допитам, огляду особистих профілів в соціальних мережах та перебувають під забороною виїзду із США.

Листом вих. №0501.7-4127/05.1-20 від 10 липня 2020 року Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області повідомило заявника про те, що інформація, яка викладена у поданій ним заяві, детально проаналізована під час розгляду попередньої його заяви від 25 вересня 2019 року, за результатами якої прийнято рішення у формі наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, правомірність прийнятого наказу підтверджена рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі №120/192/20-а.

Не погоджуючись із бездіяльністю Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області щодо неналежного розгляду заяви від 01 липня 2020 року, ОСОБА_1 оскаржив таку в судовому порядку.

Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року у справі №120/3657/20-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема, визнано протиправною бездіяльність Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, що полягає у неприйнятті відповідного рішення за заявою-анкетою ОСОБА_1 від 01 липня 2020 року про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області прийняти до розгляду заяву-анкету ОСОБА_1 від 01 липня 2020 року з урахування правових висновків суду у даній справі.

Проте, постановою Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 18 березня 2021 року рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2021 року у справі №120/3657/20-а в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області прийняти до розгляду заяву-анкету громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_1 від 01 липня 2020 скасовано та прийнято в цій частині нову постанову, якою зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області вирішити питання щодо прийняття заяви громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_1 від 01 липня 2021 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку, визначеному Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", та за формою, встановленою Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, врахувавши при цьому висновки, викладені в постанові суду.

На виконання зазначеного судового рішення Управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області розглянуто заяву-анкету ОСОБА_1 від 01 липня 2020 року про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

11 лютого 2021 року посадовою особою Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Ластовецькою А.С. сформовано висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Такий обґрунтований, зокрема, тим, що ОСОБА_1 не надав суттєвих та достовірних фактів, які б свідчили про обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю через смертну кару, катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та серйозну особисту загрозу життю особи з причин загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Також заявник не надав достатньої аргументації своїм побоюванням у разі повернення в країну громадянської належності та проживання США, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідали б вимогам абзацу 1 та 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, у висновку вказано, що заява-анкета від 01 липня 2020 року є аналогічною заяві-анкеті від 22 листопада 2019 року, за результатами розгляду якої відповідачем вже приймався наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, №1 від 02 січня 2020 року та який визнано законним й обґрунтованим рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі №120/192/20-а, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2020 року. Інші ж обставини, які, на думку заявника, є новими також не дають підстав для прийняття рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, адже такі обставини не можуть вважатися новими, оскільки підтверджують лише додаткову кваліфікацію дій заявника за ознаками тих самих злочинів, про які вже йшлося раніше.

На підставі такого висновку відповідачем прийнято рішення, що оформлене наказом Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області №9 від 11 лютого 2021 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

11 лютого 2021 року відповідачем сформовано повідомлення №2 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому зазначено, що ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із тим, що подана заява є очевидно необгрунтованою, тобто відсутні умови, зазначені у пунктах 1 та 13частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Надаючи оцінку наказу відповідача, що оскаржується, суд зважає на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За приписами пункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 3 Закону №3671-VI визначено, що біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країни, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.

Біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країн, де вони можуть зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання або з яких вони можуть бути вислані або примусово повернуті до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.

Відповідно до статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

За приписами частини 1 статті 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною 4 статті 8 Закону №3671-VI визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відтак, підставою для прийняття наказу про оформлення документів або про відмову в їх оформленні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є відповідний висновок працівника органу державної міграційної служби, який веде справу заявника.

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Водночас, процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, врегульована Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649 (далі - Правила №649).

Згідно з пунктом 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту(додаток 1);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа (пункт 2.2 Правил №649).

Пунктом 2.4 Правил №649 передбачено, що у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2).

Відповідно до пункту 4.1 Правил №649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Пунктом 4.3 Правил №649 встановлено, що на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За приписами підпункту е пункту 5.1. Правил №649 після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу): готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 20).

Висновок складається за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:

всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;

відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди;

особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

У висновку викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено розгляд справи, погоджується керівником структурного підрозділу територіального органу, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та затверджується заступником керівника територіального органу ДМС, який відповідно до розподілу обов`язків спрямовує і координує діяльність структурного підрозділу з питань біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відтак, виходячи із системного аналізу зазначених правових норм слідує, що попередній розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальним органом ДМС проводиться протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви та передбачає проведення співбесіди із заявником і оформлення її результатів відповідним протоколом співбесіди, розгляд відомостей, наведених заявником у заяві та доданих до неї документів, витребування додаткових відомостей, підготовка письмового висновку щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами таких дій міграційний орган приймає рішення про оформлення документів або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом територіального органу ДМС.

В ході судового розгляду встановлено, що заяву-анкету позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 01 липня 2020 року відповідачем отримано 07 липня 2020 року (вхідний номер у журналі реєстрації 4154/1/0501-20).

А тому протягом 15 робочих днів з моменту отримання такої заяви відповідач повинен був вчинити дії, передбачені частиною 1 статті 8 Закону №3671-VI, серед яких і провести співбесіду із заявником. Проте, такої проведено не було.

Таким чином, твердження представника позивача щодо недотримання відповідачем процедури розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема непроведення співбесіди з позивачем при попередньому розгляді заяви, є обґрунтованими.

Відтак, відповідачем всупереч частині 1 статті 8 Закону №3671-VI перед прийняттям рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не проведено співбесіду із заявником, що є обов`язковою умовою розгляду відповідної заяви, що свідчить про недотримання процедури розгляду такої заяви.

Щодо підстав прийняття оскаржуваного наказу, то суд враховує наступне.

Зміст наведених вище приписів нормативних актів, якими визначені особливості розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також прийняття рішення за результатами такого розгляду, свідчить про те, що ними виділяються такі етапи розгляду відповідної заяви:

- подання заяви про визнання біженцем або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту, та її прийняття уповноваженим органом (частина 1 статті 8 Закону №3671-VI);

- оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Даний етап включає попередній (формальний) розгляд заяви, без розгляду заяви по суті (статті 7-8 Закону №3671-VI);

- безпосередньо розгляд заяви по суті та прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (статті 9-10 Закону №3671-VI).

Варто зазначити, що частиною 1 статті 8 Закону №3671-VI передбачено безпосередня реєстрація заяви-анкети про визнання особи біженцем або такою, що потребує додаткового захисту, та формування справи, за результатом чого приймається рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (триває 15 робочих днів з моменту реєстрації заяви-анкети).

Саме на цьому етапі розгляду відповідної заяви згідно із частиною 6 статті 8 Закону №3671-VI фактично здійснюється відхилення очевидно необґрунтованих заяв, тобто тих, де відсутні обставини, що вказані в пункті 1 чи 13 статті 1 Закону №3671-VI, а також, якщо особа видає себе за іншу, або якщо раніше особа вже зверталась з такою заявою.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, аналіз змісту якої дає підстави стверджувати, що безпосередній розгляд заяви-анкети та долучених до неї документів полягає у визначенні обставин, за якими здійснюється звернення, розгляд їх на предмет обґрунтованості та прийняття рішення про надання або відмову в наданні відповідного статусу. Тобто, саме на цьому етапі розгляду відповідної заяви вже приймається рішення по суті поданої заяви - надання або відмова в наданні відповідного статусу.

Також зі змісту підпункту е пункту 5.1. Правил №649 слідує, що саме на етапі безпосереднього розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться комплексне та системне вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, перевірка фактів, повідомлених заявником або його законним представником, відомостей та обставин, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника та встановлена загальна правдоподібність заяви тощо.

Згідно з абзацом 4 підпункту е пункту 5.1. Правил №649 оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди тощо.

Водночас, судом встановлено, що наказ, який оскаржується, прийнятий на підставі висновку працівника щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що сформований 11 лютого 2021 року, у якому йдеться про очевидну необгрунтованість поданої заяви-анкети від 01 липня 2020 року.

Так, у висновку йдеться про те, що заява-анкета заявника від 01 липня 2020 року є аналогічною за змістом заяві-анкеті від 22 листопада 2019 року, за результатами розгляду якої відповідачем вже приймався наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, №1 від 02 січня 2020 року та який визнано законним й обґрунтованим рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі №120/192/20-а, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2020 року. Інші ж обставини, які, на думку заявника, є новими, також не дають підстав для прийняття рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, адже такі обставини не можуть вважатися новими, оскільки підтверджують лише додаткову кваліфікацію дій заявника за ознаками тих самих злочинів, про які вже йшлося раніше.

Судом встановлено, що 25 вересня 2019 року позивач уже звертався до органу державної міграційної служби із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якої відповідачем 02 січня 2020 року прийнято наказ, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись із таким рішенням, позивач оскаржив його в судовому порядку.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі №120/192/20-а, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2020 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Проте, постановою Верховного Суду від 10 вересня 2021 року у справі №120/192/20-а задоволено частково касаційну скаргу представника позивача та скасовано рішення Вінницького окружного та Сьомого апеляційного адміністративних судів у цій справі. Судом касаційної інстанції прийнято нове рішення, яким визнано протиправним та скасовано наказ Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 02 січня 2020 року №1 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», а також зобов`язано орган державної міграційної служби повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку, визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та за формою, встановленою Правилами №649, врахувавши при цьому висновки, що викладені у постанові Верховного Суду.

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, слід визнати безпідставними посилання у висновку працівника щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що сформований 11 лютого 2021 року, на підставі якого прийнятий оскаржуваний наказ, на те, що заява позивача від 01 липня 2020 року є аналогічною за змістом заяві від 25 вересня 2019 року, а судами першої та апеляційної інстанції у справі №120/192/20-а визнано правомірним наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, №1 від 02 січня 2020 року, що прийнятий за результатами розгляду заяви від 25 вересня 2019 року, адже постановою Верховного Суду від 10 вересня 2021 року у справі №120/192/20-а скасовано рішення Вінницького окружного та Сьомого апеляційного адміністративних судів у цій справі з постановленням нового судового рішення, яким, окрім іншого, визнано протиправним та скасовано наказ Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 02 січня 2020 року №1 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Що ж стосується інших тверджень, які наведені у висновку працівника щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, сформованого 11 лютого 2021 року, то з огляду на те, що заява-анкета позивача від 01 липня 2020 року, окрім подібних за змістом обставин, що наведені у заяві-анкеті позивача від 25 вересня 2019 року, містить й інші обставини, а також враховуючи встановлені у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2021 року у справі №120/192/20-а обставини незаконності наказу, прийнято за результатами розгляду заяви-анкети від 25 вересня 2019 року, тому суд дійшов висновку про необгрунтованість наказу відповідача №9 від 11 лютого 2021 року.

З огляду на викладене слід констатувати, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято відповідачем з порушенням вимог, встановлених статтями 8-10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановленої процедури, так як Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області під час розгляду заяви-анкети від 01 липня 2020 року не провело співбесіди із заявником, що є обов`язковою умовою розгляду такої заяви, а також фактично здійснило передчасний розгляд заяви по суті на стадії її попереднього розгляду та передчасно прийняло рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у формі наказу №9 від 11 лютого 2021 року.

Відтак, наказ Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" №9, що прийнятий 11 лютого 2021 року, є протиправним та підлягає скасуванню.

Водночас, адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Під дискреційним повноваженням розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

При цьому, відповідно до пункту 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10 вересня 2021 року у справі №120/192/20-а, від 18 березня 2021 року у справі №120/3657/20-а.

Водночас, частиною 1 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, саме до дискреційних повноважень органу державної міграційної служби належить прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відтак, з огляду на встановлені судом обставини суд може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року у справі №815/7245/16.

З огляду на викладене, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області повторно розглянути заяву громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01 липня 2020 року. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 вересня 2021 року у справі №120/192/20-а.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані представником позивача, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, не встановлено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області №9 від 11 лютого 2021 року, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області повторно розглянути заяву громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_1 від 01 липня 2020 року про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.
Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (Craig Austin Lang) (місце проживання: АДРЕСА_1 )
Відповідач: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (місцезнаходження: 21050, м. Вінниця, вул. Театральна, буд. 10; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 37836770)

Рішення в повному обсязі складено 19.10.2021

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович