Справа № 420/15203/20
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/15203/20

Головуючий І інстанції Юхтенко Л.Р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 30.04.2021р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

29.12.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ДУ «Одеська виправна колонія (№14)», в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, пов`язані з відмовою у включенні до вислуги років для призначення пенсії його стажу роботи в органах митної служби з 22.05.1997р. по 20.02.2008р. та з 20.09.2010р. по 23.12.2011р.;

- зобов`язати відповідача зарахувати до вислуги років стаж його роботи в органах митної служби з 22.05.1997р. по 20.02.2008р. та з 20.09.2010р. по 23.12.2011р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що бездіяльність відповідача, яка полягає у відмові включити до календарної вислуги для призначення пенсії стажу роботи позивача в органах митної служби з 22.05.1997р. по 20.02.2008р. та з 20.09.2010р. по 23.12.2011р., є протиправною, оскільки відповідно до Постанови КМУ від 17.07.1992р. №393 для призначення пенсії за вислугу років на підставі положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам, зазначеним у п. «ж» ст.1-2 названого Закону, до вислуги років зараховуються час роботи в державних органах у разі переходу на військову службу або службу в Державну кримінально-виконавчу службу на посади офіцерського та начальницького складу згідно з переліками посад, що затверджуються відповідно Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Міністерством внутрішніх справ, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації, Міністерством юстиції, Міністерством фінансів. А тому, позивач вважає, що має право на зарахування до вислуги років для призначення пенсії у календарному обчисленні стажу роботи в органах Митної служби.

Представник відповідача надав до суду першої інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року (ухваленим в порядку письмового провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність ДУ «Одеська виправна колонія (№14)» щодо відмови позивачу включити до вислуги років для призначення пенсії стажу роботи позивача в органах митної служби з 22.05.1997р. по 20.02.2008р. та з 20.09.2010р. по 23.12.2011р. Зобов`язано відповідача зарахувати до вислуги років ОСОБА_1 стаж роботи в органах митної служби з 22.05.1997р. по 20.02.2008р. та з 20.09.2010р. по 23.12.2011р. Стягнуто з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір в розмірі 1681,60 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, відповідач 10.06.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.04.2021р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

17.06.2021р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2021р. вказану вище апеляційну скаргу залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДУ «Одеська виправна колонія (№14)» та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Натомість, від представника позивача - адвоката Козак А.В. (ордер від 24.12.2020р. серії ОД №657464), яка здійснювала представництво інтересів позивача у суді 1-ї інстанції, надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі ст.238 КАС України, у зв`язку із смертю позивача ОСОБА_1 .

Згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги відповідача та заяву-клопотання представника позивача, колегія суддів доходить наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), відповідно до записів у трудовій книжці, працював в органах державної влади з 22.05.1997р. по 20.02.2008р. та з 20.09.2010р. по 23.12.2011р., а саме: з 22.05.1997р. - на посаді інспектора Подільської Регіональної митниці Державної митної служби; 26.06.1998р. - звільнений по переводу до Чорноморської регіональної митниці Державної митної служби; 01.07.1998р. - призначений на посаду інспектора Чорноморської регіональної митниці Державної митної служби; 20.11.1998р. - призначений на посаду старшого інспектора Чорноморської регіональної митниці Державної митної служби; 12.07.2004р. - призначений на посаду в.о. заступника начальника МП «Григорівна» Чорноморської регіональної митниці Державної митної служби, 09.11.2004р. - затверджений на посаді заступника начальника МП «Григорівна» Чорноморської регіональної митниці Державної митної служби; 07.05.2005р. - звільнений в порядку переводу до Одеської митниці Державної митної служби, 08.05.2005р. - призначений на посаду старшого інспектора Одеської митниці Державної митної служби та 14.03.2007р. - звільнений в порядку переводу до Південної регіональної митниці Державної митної служби; 15.03.2007р. - призначений на посаду провідного інспектора Південної регіональної митниці Державної митної служби 13.07.2007р. - призначений на посаду начальника сектора Південної регіональної митниці Державної митної служби; 20.02.2008р. - звільнений з займаної посади за власним бажанням; 20.09.2010р. - призначений на посаду головного спеціаліста навчально-організаційного відділу Хмельницького центру підвищення кваліфікації кадрів та перепідготовки кадрів Державної митної служби (м. Київ); 01.11.2010р. - звільнений в порядку переведення до Кінологічного центру Державної митної служби; 23.11.2010р. - призначений на посаду головного інспектора адміністративно-організаційного відділу Кінологічного центру Державної митної служби у порядку переведення з Хмельницького центру підвищення кваліфікації та перепідготовки Державної митної служби та 23.12.2011р. - звільнений з посади у зв`язку з припиненням діяльності Кінологічного центру.

27.03.2019р. позивач був прийнятий на службу до ДКВС України та на момент подання позову проходить службу у ДУ «Одеська виправна колонія (№14)» на посаді інженера (із енерго- та комунального забезпечення) відділу інтендантського та господарського забезпечення та йому присвоєно звання «лейтенанта внутрішньої служби».

03.12.2020р. представник позивача - адвокат Козак А.В. звернулася до ДУ «Одеська виправна колонія №14» з адвокатським запитом щодо зарахування позивачу стажу служби в митних органах до стажу в органах ДКВС України відповідно до абз.12 п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992р. №393, але отримала відповідь від 07.12.2020р. за №1/4.1/6803, з якої вбачається, що інформація про роботу в Державній митній службі знаходиться в трудовій книжці позивача і дана інформація перенесена до послужного списку особової справи співробітника у розділ трудова діяльність та зазначено, що митна служба у Постанові КМУ №393 не зазначена. У той же час, нормативно-правового регулювання співвідношення між спеціальними званнями Державної митної служби України та спеціальним званням працівників ДКВС України не визначено.

17.12.2020р. представник позивача звернулася до відповідача із повторною заявою, в якій зазначила нормативне обґрунтування та просила зарахувати позивачу до його вислуги років для призначення пенсії стаж роботи в органах Митної служби з 22.05.1997р. по 20.02.2008р. та з 20.09.2010р. по 23.12.2011р..

Однак, відповідач своїм листом від 22.12.2020р. №1/4.1/7048 відмовив у задоволені вказаної заяви та повідомив, що вислуга років для призначення пенсії стажу роботи в органах митної служби не зараховується.

Не погоджуючись із зазначеною бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості і доведеності заявлених позовних вимог та, відповідно, з неправомірності спірної бездіяльності відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, цілком погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Згідно з нормою ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

За приписом п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Зміст та обсяг права громадян на пенсійне забезпечення полягає у матеріальному забезпеченні шляхом надання трудових і соціальних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру в разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім`ї цих виплат у визначених законом випадках.

Встановивши в законі правові підстави призначення пенсій, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець може визначати як загальні умови їх призначення, так і особливості набуття права на пенсію, включаючи для окремих категорій громадян пільгові умови призначення пенсії залежно від ряду об`єктивно значущих обставин, що характеризують трудову діяльність (особливості умов праці, професія, виконувані функції, кваліфікаційні вимоги тощо). Законодавець повинен робити це із дотриманням вимог Конституції України, у т.ч. принципів рівності та справедливості.

Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992р. №2262-XII визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, ССО, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи ДКВС України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

У відповідності до п. «и» ст.17 Закону №2262-XII, особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у п.п. «б» - «д» ст.12 цього Закону, які мають право на пенсію за вказаним Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховується час роботи в державних органах у разі переходу на військову службу в органи і військові формування СБУ, Управління державної охорони України, ОВС, Національну поліцію, державну пожежну охорону, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України, органи і підрозділи цивільного захисту, податкову міліцію або ДКВС України на посади офіцерського та начальницького складу згідно з переліками посад, затверджуваними відповідно СБУ, Управлінням державної охорони України, МВС України, Національною поліцією, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах виконання кримінальних покарань, цивільного захисту, пожежної і техногенної безпеки, державної фінансової політики, а також у разі переходу на службу до ССО на посади середнього і вищого складу згідно з переліком посад, що затверджується Головою ССО.

За приписами ст.17-2 Закону №2262-XII, обчислення вислуги років для призначення пенсії здійснюється, як правило, за послужним списком особової справи військовослужбовця, особи, яка має право на пенсію за цим же Законом. Перелік документів, що підтверджують окремі періоди військової служби, служби в ОВС, Національній поліції, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах та підрозділах цивільного захисту, податковій міліції або ДКВС України, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах визначається Кабінетом Міністрів України.

Як визначено абз.12 п.1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» від 17.07.1992р. №393, для призначення пенсій за вислугу років на підставі Закону №2262-XII, особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, особам, зазначеним у п. «ж» ст.1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються час роботи в державних органах у разі переходу на службу в ОВС на посади начальницького складу, на військову службу в органи і військові формування Служби безпеки за направленням Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів Республіки Крим, Представника Президента України в області, містах Києві та Севастополі згідно з переліками посад і на умовах, затверджуваних відповідно МВС і Центральним управлінням Служби безпеки.

Судова колегія зазначає про те, що 01.05.2016р. набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015р. №889-VIII, пп.1 п.2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» якого визнано таким, що втратив чинність, Закон України «Про державну службу» крім ст.37, що застосовується до осіб, зазначених у п.п.10 і 12 цього розділу.

Так, положеннями ч.1 ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993р. №3723-XII визначено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз.1 ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Згідно зі ст.1 Закону №3723-XII, «державна служба в Україні» - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Посадовими особами, відповідно до Закону №3723-XII, вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами чи іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих, а також консультативно-дорадчих функцій.

Відповідно до п.8 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

За змістом ч.18 ст.37 Закону №3723-ХІІ, період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Таким чином, стаж державної служби за періоди роботи до 01.05.2016р. обчислюється згідно із законодавством, що діяло раніше, та на тих умовах і в порядку, що були ними передбачені.

Стаж державної служби до набрання чинності Законом №889-VIII обчислювався відповідно до «Порядку обчислення стажу державної служби» (затв. постановою КМУ від 03.05.1994р. за №283), та додатку до нього (діяли до 01.05.2016р.).

Пунктом 1 Порядку №283 регламентовано, що цим Порядком визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.

За приписами п.2 Порядку №283, до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників та спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, а також інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.

Документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи (п.4 Порядку №283).

Матеріалами справи беззаперечно підтверджується, що позивач працював у митних органах, а саме періоди з 22.05.1997р. по 20.02.2008р., 20.09.2010р. по 23.12.2011р.; з 22.05.1997р. - на посаді інспектора Подільської Регіональної митниці Державної митної служби; 26.06.1998р. - звільнений по переводу до Чорноморської регіональної митниці Державної митної служби; 01.07.1998р. - призначений на посаду інспектора Чорноморської регіональної митниці Державної митної служби; 20.11.1998р. - призначений на посаду старшого інспектора Чорноморської регіональної митниці Державної митної служби; 12.07.2004р. - призначений на посаду в.о. заступника начальника МП «Григорівна» Чорноморської регіональної митниці Державної митної служби, 09.11.2004р. - затверджений на посаді заступника начальника МП «Григорівна» Чорноморської регіональної митниці Державної митної служби; 07.05.2005р. - звільнений в порядку переводу до Одеської митниці Державної митної служби, 08.05.2005р. - призначений на посаду старшого інспектора Одеської митниці Державної митної служби та 14.03.2007р. - звільнений в порядку переводу до Південної регіональної митниці Державної митної служби; 15.03.2007р. - призначений на посаду провідного інспектора Південної регіональної митниці Державної митної служби 13.07.2007р. - призначений на посаду начальника сектора Південної регіональної митниці Державної митної служби; 20.02.2008р. - звільнений з займаної посади за власним бажанням; 20.09.2010р. - призначений на посаду головного спеціаліста навчально-організаційного відділу Хмельницького центру підвищення кваліфікації кадрів та перепідготовки кадрів Державної митної служби (м. Київ); 01.11.2010р. - звільнений в порядку переведення до Кінологічного центру Державної митної служби; 23.11.2010р. - призначений на посаду головного інспектора адміністративно-організаційного відділу Кінологічного центру Державної митної служби у порядку переведення з Хмельницького центру підвищення кваліфікації та перепідготовки Державної митної служби та 23.12.2011р. - звільнений з посади у зв`язку з припиненням діяльності Кінологічного центру.

При цьому, з 28.12.1999р. позивачу - ОСОБА_1 присвоєно звання «інспектор митної служби 2 рангу», 12.09.2002р. - спеціальне звання «радник митної служби 3 рангу», 01.04.2004р. - звання «інспектор митної служби 2 рангу», 04.01.2005р. - «інспектор митної служби 1 рангу», 12.12.2006р. - «радник митної служби 3 рангу».

Спеціальним законом, що визначав статус державної митної служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивача на відповідних посадах, були Закон України від 25.06.1991р. №1262-ХІІ «Про митну справу в Україні» (чинний до 01.01.2004р.), Митний кодекс України від 12.12.1991р. №1970-ХІІ (чинний до 16.05.2008р.), Митний кодекс України від 11.07.2002р. №92-IV (чинний до 01.06.2012р.), а з 01.06.2012р. - Митний кодекс України від 13.03.2012р. №4495-VІ.

Статтею 430 МК України (від 11.07.2002р. №92-IV), якою були врегульовані питання пенсійного забезпечення працівників митних органів, спеціалізованих митних установ, організацій, визначено, що пенсійне забезпечення посадових осіб митної служби України здійснюється відповідно до умов і порядку, встановлених Законом №3723-ХІІ.

Пенсійне забезпечення працівників митних органів, спеціалізованих митних установ та організацій, які не є посадовими особами, здійснюється на загальних підставах у відповідності до законодавства України про пенсійне забезпечення.

Відповідно до ст.407 МК України (від 11.07.2002р. №92-IV), посадовими особами митної служби України є працівники митних органів, спеціалізованих митних установ та організацій, на яких цим Кодексом та іншими законами України покладено здійснення митної справи, організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і яким присвоєно спеціальні звання.

У подальшому, ст.569 МК України (від 13.03.2012р. №4495-VІ) було закріплено те, що працівники митних органів, на яких покладено виконання завдань, передбачених ст.544 цього ж Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, а також матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами.

Посадові особи митних органів є державними службовцями.

Правове становище посадових осіб митних органів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.

Пенсійне забезпечення посадових осіб митних органів згідно з абз.1 ч.1 ст.588 МК України (від 13.03.2012р. №4495-VІ в первинній редакції) здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом №3723-ХІІ. При цьому, період роботи (служби) зазначених осіб (у т.ч. тих, яким присвоєні спеціальні звання) в митних органах зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до положень Закону №3723-ХІІ, незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що перебування на посадах митної служби, які передбачають присвоєння спеціального звання, перебування на посадах керівних працівників та спеціалістів органів митного контролю зараховується до стажу державної служби, який відповідно дає право на отримання пенсії державного службовця.

Частиною 2 ст.46 Закону №889-VIII та «Порядком обчислення стажу державної служби» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016р. №229), які діють з 01.05.2016р., передбачено те, що до стажу державної служби зараховується час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання. При цьому, п.5 Порядку №229 також визначено, що стаж державної служби обчислюється у днях, місяцях і роках.

Надаючи оцінку судовому рішенню 1-ї інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу, що відсутність затвердженого переліку посад в митних органах, не позбавляє позивача права на зарахування спірного періоду до вислуги років, оскільки Законом №2262-XII передбачені для військовослужбовців «гарантії» стосовно формування вислуги років, необхідної для призначення та нарахування пенсії.

Разом із тим, як вірно зауважено судом першої інстанції, реалізація зазначеної «гарантії» не повинна залежати від невиконання державними органами покладених на них обов`язків, зокрема, щодо створення та затвердження списку посад. У свою чергу, принцип юридичної визначеності не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

Таким чином, судова колегія доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи наведену позицію суду не спростовують.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Стаття 316 КАС України визначає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд 1-ї інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, як зазначалося вище, 22.09.2021р. від представника позивача - адвоката Козак А.В. (ордер від 24.12.2020р. серії ОД №657464), яка здійснювала представництво інтересів позивача у суді 1-ї інстанції, надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі ст.238 КАС України, у зв`язку із смертю позивача ОСОБА_1 05.07.2021р.

Вирішуючи питання про наявність/відсутність на цей час підстав для закриття провадження у даній справі у зв`язку із смертю позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, в якості доказу, яким підтверджується смерть позивача у справі - ОСОБА_1 , представником позивача до вказаного вище клопотання було додано копію свідоцтва про смерть від 06.07.2021р. серії НОМЕР_1 .

Як слідує зі змісту приписів п.5 ч.1 ст.238 КАС України, суд закриває провадження у справі у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи або ж припинення юридичної особи, за винятком суб`єкта владних повноважень, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

При цьому, ч.ч.1,2 ст.319 КАС України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або ж провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно ст.ст.238,240 цього Кодексу.

Якщо судом 1-ї інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, то смерть фізичної особи - сторони або припинення юридичної особи у спорі, який не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування ч.1 ст.319 КАС України.

Колегією суддів встановлено, що, станом на даний час, жодних майнових прав, які могли б бути об`єктом правонаступництва у спірних правовідносинах не виникло. Однак, враховуючи, що під час апеляційного перегляду рішення від 30.04.2021р. встановлено, що суд 1-ї інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення - підстави для застосування вимог абз.1 ч.1 ст.319 КАС України та скасування судового рішення, відсутні.

У той же час, п.4 ч.1 ст.315 КАС України передбачено право суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду 1-ї інстанції визнати «нечинним» судове рішення повністю у визначених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі.

Таким чином, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, які виникли на момент розгляду даної справи в суді 2-ї інстанції, та виходячи з правового аналізу наведених вище положень п.4 ч.1 ст.315 та ч.ч.1,2 ст.319 КАС України, судова колегія доходить висновку про те, що необхідність визнання оскаржуваного рішення суду 1-ї інстанції від 30.04.2021р. «нечинним» та закриття провадження у цій адміністративній справі.

Керуючись ст.ст.238,308,311,315,316,319,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року - визнати «нечинним».

Провадження у справі №420/15203/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 25.10.2021р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко