Справа № 580/1899/21
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1899/21 Суддя (судді) першої інстанції: А.В. Руденко
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 жовтня 2021 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Кузьменка В.В.,
суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,
за участю секретаря Кірієнко Н.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Командування Сил логістики Збройних Сил України, Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення в запас, наказу про виключення зі списків особового складу частини, поновлення на військовій службі, зобов`язання нарахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу, зарахування періоду вимушеного прогулу до вислуги років та строку, встановленого для присвоєння чергового військового звання, продовження контракту про проходження військової служби, стягнення моральної шкоди, за апеляційними скаргами Командування Сил логістики Збройних Сил України та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Командування Сил логістики Збройних Сил України та військової частини НОМЕР_1 , як правонаступника військової частини НОМЕР_2 , в якій просили:
- визнати протиправним пункт 16 наказу Командування Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 19.10.2020 за №131 про звільнення позивача з військової служби у запас за підпунктом д пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу та пункту 6 наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 27.11.2020 №244 про виключення із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення;
- скасувати пункт 16 наказу Командування Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 19.10.2020 за №131 про звільнення позивача та пункт 6 наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 27.11.2020 №244 про виключення із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення;
- поновити позивача на військовій службі на посаді, яка не пов`язана із доступом до державної таємниці;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити позивачу матеріальне і грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, які позивач недоотримав внаслідок незаконного звільнення;
- зарахувати позивачу період вимушеного прогулу до вислуги років (як у календарному, так і у пільговому обчисленні) та до строку, встановленого для присвоєння чергового військового звання;
- продовжити контракт про проходження позивачем військової служби у Збройних Силах України на посаді офіцерського складу від 29.04.2016 на строк вимушеного прогулу;
- стягнути з Командування Сил логістики Збройних Сил України та військової частини НОМЕР_3 солідарно на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000 грн.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано пункт 16 наказу Командування Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 19.10.2020 за №131 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас за підпунктом д пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.
Визнано протиправним та скасовано пункт 6 наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 27.11.2020 №244 про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
Поновлено ОСОБА_1 на військовій службі та у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 з 28 листопада 2020 року.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 28 листопада 2020 року по 29 квітня 2021 року у сумі 76094,55 грн.
Стягнуто з Командування Сил логістики Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 2000 гривень.
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, апелянтами подано апеляційні скарги, в яких просять скасувати спірне рішення суду та відмовити в задоволенні позовних вимог.
Доводи апелянтів обґрунтовані тим, що посада, яка не передбачає допуску до державної таємниці, була відсутня, тому позивач правомірно був звільнений з військової служби з дотриманням процедури звільнення. Також наголошено, що у військовій частині НОМЕР_2 були відсутні посади, які не передбачали допуску до державної таємниці.
Апелянти в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги, просили скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову.
Позивач в судовому засіданні просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, вказавши на його обґрунтованість та відповідність положенням чинного законодавства.
Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 29 квітня 2016 року ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді начальника служби пального і мастильних матеріалів тилу 1647 окремого автомобільного батальйону Сил логістики Збройних Сил України. Контракт укладено строком на п`ять років.
Згідно з розпорядженням Управління СБУ України в Черкаській області від 15.06.2020 за №80д начальнику служби пального і мастильних матеріалів військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 було скасовано допуск до державної таємниці за формою 3.
На підставі подання командира військової частини НОМЕР_2 від 13.07.2020 наказом Командувача Сил логістики Збройних Сил України від 27.07.2020 № 93 позивач був увільнений від займаної посади начальника служби пального і мастильних матеріалів тилу 1647 окремого автомобільного батальйону (військова частина НОМЕР_2 ) Сил логістики Збройних Сил України і зарахований у розпорядження Командувача Сил логістики Збройних Сил України
Наказом Командування Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 19.10.2020 за №131 (пункт 16) позивач був звільнений з військової служби у запас за підпунктом д пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (через службову невідповідність).
На підставі вказаного наказу наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 27.11.2020 №244 (пункт 6) позивач був виключений із списків особового складу частини НОМЕР_2 та усіх видів забезпечення. Згідно вказаному наказу загальна вислуга років позивача у Збройних Силах України становить 24 роки 9 місяців 9 днів.
Не погоджуючись із зазначеним наказом та своїм звільненням з військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні не було запропоновано рівнозначні або нижчі посади позивачу, а їх відсутність на час звільнення не доведено. Отже, звільнення позивача з військової служби здійснено без законних підстав, а наказ від 19.10.2020 за №131 (пункт 16) є протиправним і підлягає скасуванню.
Аналізуючи обставини справи, доводи апелянтів та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення, з огляду на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 23 Закону України Про державну таємницю від 21.01.1994 №3855-Х11 громадянина, якому відмовлено у допуску до державної таємниці, якщо виконання трудових чи службових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці, а переміщення на інше робоче місце чи іншу посаду неможливе, може бути в передбаченому законодавством порядку переведено на іншу роботу або службу, не пов`язану з державною таємницею.
Згідно підпункту д пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-Х11 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) через службову невідповідність.
Згідно ч. 7 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-Х11 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджено Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення №1153/2008).
Згідно п. 108 Положення №1153/2008 військовослужбовець, якому скасовано допуск до державної таємниці або відмовлено у вищій формі допуску до державної таємниці, призначається на посаду, що не передбачає доступу до державної таємниці за визначеною формою допуску. У разі неможливості призначення на таку посаду військовослужбовець звільняється із займаної посади та зараховується у розпорядження посадової особи для звільнення з військової служби відповідно до законодавства та з урахуванням положень абзацу третього пункту 228 цього Положення.
Пункт 228 Положення №1153/2008 передбачає, що звільнення військовослужбовців з військової служби через службову невідповідність здійснюється в разі:
- застосування відповідного дисциплінарного стягнення, передбаченого Дисциплінарним статутом Збройних Сил України;
- неможливості призначення військовослужбовця, якому відмовлено (якому скасовано) у відповідній формі допуску до відомостей, що становлять державну таємницю, на посаду, яка не передбачає такого допуску, та неможливості звільнення з військової служби на інших підставах, передбачених законодавством.
Звільнення з військової служби через службову невідповідність не проводиться з моменту оголошення мобілізації протягом строку її проведення та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації. Протягом строку проведення мобілізації або дії воєнного стану військовослужбовець, якому скасовано допуск до відомостей, що становлять державну таємницю, підлягає призначенню на посаду, яка не передбачає такого допуску, або зараховується в розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посади, на підставі, визначеній підпунктом 8 пункту 116 цього Положення.
Згідно з підпунктом 8 пункту 116 Положення №1153/2008 зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо подальшого їх службового використання допускається в разі скасування допуску до державної таємниці - до вирішення питання дальшого проходження військової служби;
Згідно з пунктом 117 Положення №1153/2008 призначення на посади військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні відповідних командирів (начальників), проводиться в якомога коротший строк, але не пізніше ніж через два місяці з дня звільнення з попередньої посади, за винятком випадків, передбачених підпунктами 12 - 16 пункту 116 цього Положення.
Пунктом 4.27 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджену наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, зареєстровану в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454, передбачає, що на військовослужбовця, який займає посаду, що передбачає допуск до державної таємниці, і якому скасовано такий допуск чи відмовлено в його наданні, якщо виконання службових обов`язків цього вимагає, складається службова характеристика. За її результатами з урахуванням професійних, ділових і моральних якостей військовослужбовець підлягає призначенню на рівнозначну або нижчу посади, за якими не передбачено допуск до державної таємниці. У разі неможливості призначення на такі посади військовослужбовці підлягають звільненню в порядку, визначеному пунктом 12.3 розділу XII цієї Інструкції.
Пункт 12.3 Інструкції визначає, що військовослужбовці, яким відмовлено в наданні допуску до державної таємниці або яким скасовано раніше наданий допуск до державної таємниці та яких неможливо призначити на рівнозначні або нижчі посади, за якими не передбачено допуску до державної таємниці, можуть бути звільнені з військової служби за підставами, передбаченими законодавством. У разі відсутності права на звільнення за цими підставами такі військовослужбовці підлягають звільненню з військової служби через службову невідповідність.
За змістом вказаних норм військовослужбовець, якому відмовлено у наданні допуску до державної таємниці, повинен бути переведений на рівнозначну або нижчу посаду, які не передбачають допуску до таємниці, в залежності від його професійних, ділових і моральних якостей. Звільнення допускається лише у разі відсутності такої посади.
У разі оголошення мобілізації з моменту її оголошення і протягом строку її проведення звільнення військовослужбовця з підстави службової невідповідності не допускається.
Згідно контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 29 квітня 2016 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді начальника служби пального і мастильних матеріалів тилу 1647 окремого автомобільного батальйону Сил логістики Збройних Сил України. Контракт укладено строком на п`ять років.
Згідно з розпорядженням Управління СБУ України в Черкаській області від 15.06.2020 за №80д начальнику служби пального і мастильних матеріалів військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 було скасовано допуск до державної таємниці за формою 3, у зв`язку з чим позивач був увільнений від займаної посади наказом Командувача Сил логістики Збройних Сил України від 27.07.2020 № 93 та зарахований у розпорядження Командувача Сил логістики Збройних Сил України.
Протягом перебування позивача у розпорядженні відповідач-1 не запропонував позивачу рівнозначну або нижчу посаду, не пов`язану з допуском до державної таємниці, у зв`язку з їх відсутністю та наказом від 19.10.2020 за №131 звільнив позивача з військової служби через службову невідповідність на підставі підпункту д пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу
Про відсутність рівнозначних або нижчих посад відповідач-1 надав до суду лист від 02.06.2021, згідно з яким станом на 19.10.2020 у Збройних Силах України нижчих або рівнозначних посад, які відповідають рівню військового звання, підготовці офіцера та не передбачають допуску до відомостей, що становлять державну таємницю, не було.
Також військовою частиною НОМЕР_1 надано довідку від 01.06.2021 №2695, згідно з якою у військовій частині НОМЕР_2 (з 01.12.2020 НОМЕР_1 , як правонаступник) у період з 01.01.2018 по 01.12.2020 року було передбачено 28 офіцерських посад (згідно штату військової частини НОМЕР_4 . До номенклатури посад, перебування на яких потребувало оформлення доступу до державної таємниці, було включено 28 офіцерських посад. Офіцерських посад поза номенклатурою посад у військовій частині НОМЕР_2 не було.
Колегія суддів зазначає, що лист від 02.06.2021 не містить посилання на первинні документи, які підтверджують відсутність рівнозначних або нижчих посад, а тому не є достатнім доказом, який підтверджує відсутність таких посад.
Таким чином, суд першої інстанції вірно вказав, що оскільки позивач перебував у розпорядженні Командування Сил логістики Збройних Сил і саме на нього покладено обов`язок запропонувати позивачу рівнозначні або нижчі посади, проте останній такі посади не запропонував і їх відсутність на час звільнення позивача не довів, звільнення позивача з військової служби здійснено без законних підстав, а наказ від 19.10.2020 за №131 (пункт 16) є протиправним.
Відповідно, наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 27.11.2020 №244 (пункт 6) про виключення позивача зі списків особового складу частини, який прийнятий на виконання наказу командувача Сил логістики Збройних Сил України від 19.10.2020 №131, також є неправомірним.
Згідно з п. 12.5 Інструкції №170 у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби в наказі командира військової частини, в якій поновлюється на військовій службі незаконно звільнений військовослужбовець, зазначається про виплату йому матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав унаслідок незаконного звільнення. Період вимушеного прогулу зараховується військовослужбовцю до вислуги років, до строку вислуги у військовому званні та строку контракту.
Щодо стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, то апелянтами не зазначено про невідповідність визначеного судом першої інстанції розміру забезпечення, а лише вказано, що звільнення позивача було проведено правомірно та з дотриманням процедури. Відтак, розмір грошового забезпечення, яке підлягає стягненню на користь позивача судом апеляційної інстанції не переглядається з огляду на положення ч. 1 ст. 308 КАС України.
В частині стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі « Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.
Відповідно до ч.1 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).
Відповідно до п.6 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у п.п. 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, який в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Колегія суддів погоджується з тим, що звільнення позивача з військової служби відбулось внаслідок протиправних дій Командування Сил логістики Збройних Сил України, яким не запропоновано позивачу рівнозначні чи нижчі посади, чим грубо порушено вимоги п. 118 Положення №1153/2008.
Згідно довідки Національного військово-медичного клінічного центру Головний військовий клінічний госпіталь від 18.05.2020 №399 захворювання позивача, яке спричинило припинення доступу до державної таємниці, пов`язане з проходженням військової служби, а звільнення з військової служби відбулось за наявності у позивача загальної військової служби 24 роки 9 місяців 9 днів та календарної військової служби 24 роки 4 місяці 23 дні, в той час як згідно ст. 12 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб особи офіцерського складу мають право на пенсію за вислугу років незалежно від віку за наявності 25 календарних років військової служби.
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.04.2019 №82 дружина позивача ОСОБА_2 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Таким чином, можливо констатувати, що внаслідок незаконного звільнення позивачу спричинена моральна шкода, яка виражається у душевних стражданнях через втрату можливості продовження військової служби за кілька місяців до набуття права на пенсію за вислугу років, відчуття нехтування державою його життєвого вибору захищати Вітчизну, втрату впевненості у своїх можливостях забезпечити належне забезпечення життя своєї родини, зокрема, малолітньої дитини.
Відтак, суд першої інстанції вірно вказав, що незаконні дії щодо звільнення спричинені Командуванням Сил логістики Збройних Сил України, з якого слід стягнути моральну шкоду у розмірі 2000 гривень.
Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку за наслідками розгляду даної справи.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги Командування Сил логістики Збройних Сил України та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Командування Сил логістики Збройних Сил України, Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення в запас, наказу про виключення зі списків особового складу частини, поновлення на військовій службі, зобов`язання нарахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу, зарахування періоду вимушеного прогулу до вислуги років та строку, встановленого для присвоєння чергового військового звання, продовження контракту про проходження військової служби, стягнення моральної шкоди залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко

Повний текст виготовлено 25.10.2021.