Справа № 520/17578/2020
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2021-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Біленський О.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2021 р. Справа № 520/17578/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Чалого І.С. , Бершова Г.Є. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2021, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 17.02.21 по справі № 520/17578/2020

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) (військову частину НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України в частині не виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсацію за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення;

- зобов`язати 93 прикордонний загін (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) (військову частину НОМЕР_3 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсацію за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення;

- визнати протиправною бездіяльність 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) (військову частину НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України в частині не виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку 01.08.2017 р. по 13.11.2020 р.;

- зобов`язати 93 прикордонний загін (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) (військову частину НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку з 01.08.2017 р. по 13.11.2020 р.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2021 позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині не виплати ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) компенсації за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) компенсацію за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за весь час затримки виплати: з 01.07.2015 року по 26.06.2020 року (день фактичної виплати індексації).

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині не виплати ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.08.2017 року по 13.11.2020 року.

Зобов`язано Мостиський прикордонний загін ( ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.08.2017 року по 13.11.2020 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_5 (військовою частиною НОМЕР_4 ) Державної прикордонної служби України подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття з порушенням норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2021 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що на день виключення зі списку особового стаду загону та всіх видів забезпечення, 01 серпня 2017 року, полковника ОСОБА_1 , спору між позивачем та Мостиським прикордонним загоном щодо виплачених сум не було. Щодо нарахування та виплати компенсації за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення представник відповідача вказав, що відповідач є установою, що фінансується з державного бюджету і як розпорядник бюджетних коштів, відповідно до статті 51 Бюджетного кодексу України може брати бюджетні зобов`язання та провадити видатки лише в межах бюджетних асигнувань, отже вини Мостиського прикордонного загону щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення не має. За зверненням позивача ІНФОРМАЦІЯ_6 (військова частина НОМЕР_1 ) було здійснено нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 01.08.2017 та 26.06.2020 проведено її виплату в розмірі 20012,63 грн. Відносно заявленої позовної вимоги про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок, представник відповідача вказав, що позивач звільнений з військової служби 01.08.2017 року, а правовий висновок щодо застосування норм права у спірних правовідносинах визначений рішенням Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі №620/4218/18 залишеного без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року. Враховуючи те, що до винесення рішення Верховним Судом у зразковій справі №620/4218/18 у всіх військових формуваннях України грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII, після закінчення проходження військової служби військовослужбовцям не виплачувалась, кошторисні призначення Мостиського прикордонного загону не передбачали видатки на здійснення зазначених компенсаційних виплат, а тому ІНФОРМАЦІЯ_7 (військова частина НОМЕР_1 ) діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.Лише за заявою позивача, яка надійшла до управління прикордонного загону у вересні 2020 року було порушено питання щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за 2015-2017 роки. На зазначене звернення позивача Мостиським прикордонним загоном була нарахована та виплачена 13 листопада 2020 року грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки. Вказана грошова компенсація не нараховувалася та не належала до виплати позивачу на день його звільнення 01 серпня 2017 року, про що свідчить наказ від 01.08.2017 року №147-ос та лише після звернення позивача у вересні 2020 року виникло питання щодо зазначеної виплати. Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру (нездійснення нарахування компенсації за невикористану додаткову відпустку), підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні. Крім того, зазначає, що остаточний розрахунок був здійснений із позивачем 26.06.2020, а звернувся він із позовом до суду першої інстанції лише 07.12.2020, тобто із пропуском місячного строку.

Відзив на апеляційну скаргу від апелянта не надходив. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.09.2021_замінено відповідача ІНФОРМАЦІЯ_7 його правонаступником - ІНФОРМАЦІЯ_5 (Військова частина НОМЕР_4 ) Державної прикордонної служби України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_8 (93 прикордонний загін (1 категорії)) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ).

З військової служби позивача було звільнено наказом Голови Державної прикордонної служби України від 28.07.2017 року №770-ОС за підпунктом б) пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у запас.

Наказом начальника 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (1 категорії) Державної прикордонної служби України від 01.08 2017 року №147- ОС позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 01.08.2017 року.

За зверненням позивача ІНФОРМАЦІЯ_6 (військова частина НОМЕР_1 ) було здійснено нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 01.08.2017 та 26.06.2020 проведено її виплату в розмірі 20012,63 грн. Позивачем вказаний факт не заперечувався та згідно виписки з банківського рахунку позивача 26.06.2020 року надійшли грошові кошти в сумі 20012,63 грн.

На звернення позивача у вересні 2020 року, Мостиським прикордонним загоном була нарахована та виплачена 13 листопада 2020 року грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки. Згідно наявних матеріалів справи, 13.11.2020 року від відповідача на банківський рахунок позивача надійшли грошові кошти в сумі 16935,45 грн., що відповідає сумі грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за період 2015, 2016, 2017 роки проходження військової служби, що не заперечувалось сторонами у справі.

Також на звернення позивача від 21.09.2020 року відповідачем було надано відповідь №11/7763 від 10.11.2020 року, зі змісту якої вбачається наступне. Враховуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_7 (військова частина НОМЕР_1 ) є установою, що фінансується з державного бюджету і як розпорядник бюджетних коштів, відповідно до статті 51 Бюджетного кодексу України може брати бюджетні зобов`язання та провадити видатки лише в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом, індексацію грошового забезпечення не було проведено по причині відсутності фінансових ресурсів для її нарахування та виплати, що передбачено частиною 6 статті 5 Закону України від 03.07.1991 №1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» із змінами та пунктом 6 Постанови КМУ від 17.07.2003 №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» із змінами, в зв`язку з вищезазначеним відсутні підстави для виплати компенсації втрати частини доходів. Стосовно виплати середнього заробітку за час затримки виплат пояснено наступне, що на час виникнення даних спірних питань позивач проходив військову службу, а прийняття громадян на публічну службу (військову), її проходження, звільнення з публічної (військової) служби - це публічно-правові правовідносини, які урегульовано спеціальними нормами законодавства України у зв`язку зі спеціальним статусом даної категорії громадян. У даному випадку відносини між сторонами не є трудовими, а є відносинами між державою і громадянином України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, регулювання яких здійснюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", отже, норми статті 117 КЗпП, не поширюються на відносини між військовими частинами та військовослужбовцями щодо проходження військової служби та виплати грошового забезпечення.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті на користь позивача компенсації за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 року по 01.08.2017 року та не нарахуванні і не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку з 01.08.2017 року по 13.11.2020 року згідно ст.117 Кодексу законів про працю України, позивач звернувся до суду з даним адміністративний позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у спірний період позивач набув право на виплату компенсацію за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення. Також суд першої інстанції дійшов висновку про допущену 93 прикордонним загоном (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) (військова частина 1494) Державної прикордонної служби України протиправну бездіяльність в частині не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку 01.08.2017 р. по 13.11.2020 р., та як наслідок наявність підстав для застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності шляхом зобов`язання 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) (військову частину НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку з 01.08.2017 р. по 13.11.2020 р.

Колегія суддів часткового погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно зі ст. 4 зазначеного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Абзацом 8 п. 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, передбачено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Так, використане у зазначеній нормі формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 11.07.2017 № 21-2003а16, від 22.06.2018 у справі № 810/1092/17, від 13.01.2020 у справі № 803/203/17.

Колегія суддів Верховного Суду, розглядаючи справу № 240/11882/19, вказала, що враховуючи наявність факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 12 січня 2018 року, позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 12 січня 2018 року.

Так, у випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

Аналогічні позиції були сформовані Верховним Судом у постанові від 04.04.2018 у справі № 822/1110/16, у постанові від 20.12.2019 у справі № 822/1731/16, у постанові від 13.03.2020 у справі № 803/1565/17.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення.

Такий висновок узгоджується з позицією, що викладена у постанові Верховного Суду від 29.04.2021 у справі № 240/6583/20 (адміністративне провадження №К/9901/203/21).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що безпідставним є посилання відповідача, що ним своєчасно виплачено індексацію грошового забезпечення після звернення позивача, оскільки компенсація, передбачена Законом №2050-ІІІ, виплачується у разі порушення строків виплати доходу. Оскільки вказані кошти нараховані відповідачем самостійно та відновлення прав позивача, порушених при виплаті грошового забезпечення у меншому розмірі, вказана сума є доходом в розумінні ст. 2 Закону №2050-ІІІ.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу необґрунтованості стверджень відповідача, що прикордонний загін є установою, що фінансується з державного бюджету і як розпорядник бюджетних коштів, відповідно до статті 51 Бюджетного кодексу України може брати бюджетні зобов`язання та провадити видатки лише в межах бюджетних асигнувань, оскільки Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.08.2017 року по 13.11.2020 року, колегія суддів зазначає наступне.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-ХІІ ) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті другої Закону № 2011-ХІІ ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Згідно з приписами ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Судовим розглядом встановлено, що позивача виключено зі списків особового складу військової частини 01.08.2017 року, а фактичний розрахунок при звільненні проведено 13.11.2020 року.

Статтею 47 КЗпП України встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з положеннями статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, всі суми належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, усі виплати при звільненні належать до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України та застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі нездійснення фактичного розрахунку на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Указані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція міститься також в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

Отже, відповідач, всупереч нормам чинного законодавства, не здійснив з працівником повного розрахунку при звільненні, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченою ст. 117 КЗпП України.

Водночас, судом першої інстанції помилково обрано період для обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 01.08.2017 року. Отже, розрахунковий період розпочинається з наступного після виключення зі списків особового складу частини дня, а саме з 02.08.2017. А кінцевою датою вказаного періоду слід вважати дату, яка передує даті виплати заборгованості грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, тобто 12.11.2020 року.

Також, суд першої інстанції, встановлюючи право позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не визначив розмір такого відшкодування, який має здійснюватися за методикою, що встановлена Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Колегія суддів вважає, що факт стягнення судом з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку/грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні без визначення судом конкретної суми такої компенсації не захистить порушене право позивача ефективно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц зазначила, враховуючи, що звернення працівника про стягнення відшкодування пов`язане з порушенням законодавства про оплату праці, а відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум.

Вирішуючи питання щодо розміру вищеозначеного відшкодування, колегія суддів зазначає, що військова служба, це державна служба особливого характеру (п. 1 ст. 2 Закону України 05.03.1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу".

При цьому, військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу.

Службовий час і час відпочинку військовослужбовців регламентує, зокрема, ст. 10 Закону № 2011-ХІІ.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок).

Колегія суддів зазначає, що з урахуванням абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи.

Таким чином, враховуючи, що звільнення позивача відбулось 02 серпня 2017 року, середня заробітна плата/середнє грошове забезпечення позивача повинно обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 п. 8 Порядку).

Відповідно до пункту 3 розділу III цієї постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками - почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Відповідно до довідки, виданою Військовою частиною НОМЕР_4 за № 14/21878 від 22.09.2021, заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, складає: за червень 2017 року 7888,33 грн. прибутковий податок 1419,90, військовий збір 118,32 грн.; за липень 2017 року 7957,33 грн., прибутковий податок 1432,32, військовий збір 119,36. Середньомісячне грошове забезпечення за 2 місяці складає 7922,83 грн. (а.с. 138).

За червень та липень 2017 року згідно листа Міністерства соціально політики України від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 позивачем відпрацьовано 41 робочий день (за червень 2017 року - 20 днів, за липень 2017 року - 21 дня).

День звільнення позивача 01 серпня 2017 року вважається останнім днем служби.

Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні триває з 02 серпня 2017 року по 12 листопада 2020 року та становить 822 робочих днів.

Середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (7922,83 грн + 7922,83 грн) : 41 робочий день = 386.5 грн.

Отже, середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 серпня 2017 року по 12 листопада 2020 року, яке належить стягнути на користь позивача, складає: 386,5 грн х 822 робочих днів = 317 703 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, виплачений розмір індексанції грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 01.08.2017 складає 20012,63 грн, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки становить 16935,45 грн.

Колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06. 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку/середнього грошового забезпечення за час затримки відповідачем розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 02.08.2017 по 12.11.2020, з розміру 100% компенсації до розміру 11.6 % (36948,04 : 317, 703 х 100).

При цьому, колегія суддів зазначає, що всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати (середнього грошового забезпечення) у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

У пункті 164.6 статті 164 Податкового кодексу України, яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість середнього заробітку, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми заробітної плати і середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати і середнього заробітку при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідальність за своєчасне перерахування до відповідних органів утримань та нарахувань на заробітну плату несе роботодавець.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Колегія суддів зауважує, що спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина 2144) Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток/середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2017 по 12.11.2020 в розмірі 35903,49 грн.

Щодо посилання скаржника в апеляційній скарзі на порушення позивачем строків звернення до суду, колегія суддів зазначає таке.

За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною третьою статті 122 КАС України.

З огляду на матеріали справи, відповідачем проведено виплату заборгованості в сумі 16935,45 грн, а саме компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки 13.11.2020. Із позовом ОСОБА_1 звернувся 07.12.2020, тобто в межах місячного строку, визначеного для звернення до суду у справах щодо звільнення з публічної служби (в тому числі за несвоєчасний розрахунок при звільненні) згідно зі статтею 122 КАС України після отримання належних йому при звільненні коштів.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справ

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України рішення суду підлягає зміні шляхом внесення змін до його резолютивної частини.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2021 по справі № 520/17578/2020 змінити, виклавши четвертий та п`ятий абзаци резолютивної частини постанови у наступній редакцій:

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині не виплати ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 02.08.2017 року по 12.11.2020 року.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_9 (військова частина НОМЕР_4 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 02.08.2017 року по 12.11.2020 року у розмірі 35903 (тридцять п`ять тисяч дев`ятсот три ) грн.49 коп.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2021 по справі № 520/17578/2020 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.С. Чалий Г.Є. Бершов