Справа № 420/15029/21
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2021-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.,

розглянувши в письмовому провадженні справу за позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (; адреса: вул. Миколи Боровського, 22, м. Одеса, 65098) про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:
20 серпня 2021 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, у якій позивач просить суд:

стягнути з Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з 24.10.2019 року по 23.07.2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 20.08.2021 року о 12:17:49 справа №420/15029/21 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 25.08.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до положень ст.263 КАС України.

Ухвалою суду від 22.09.2021 року вирішено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін, призначено судове засідання на 11.10.2021 року.

У судове засідання 11.10.2021 року сторони не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання сповіщені належним чином та завчасно. 11.10.2021 року за вх.№55902/21 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Згідно ч.1 ст.205 КАСУ неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч.9 ст.205 КАСУ якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що при звільненні з військової служби їй не виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки. На виконання рішення суду у справі №420/4347/21 позивачем отримано кошти з компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, останній платіж проведений 23.07.2021 року. Позивач, вважає, що відповідно до ст.117 КЗпП України вона має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

11.10.2021 року за вх.№55946/21 від Військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві вказано, що наявний спір виключає можливість застосування до спірних правовідносин ст.117 КЗпП України, оскільки позивачка не укладала трудових відносин з Військовою частиною НОМЕР_2 , а проходила військову службу. Також зазначено, що виплата коштів за рішенням суду була проведена одразу після отримання відповідних бюджетних коштів. При аналізі ст.117 КЗпП України представник відповідача вказує, що військова частина НОМЕР_2 не є для позивача роботодавцем, а характер військової служби як особливої форми зайнятості не допускає застосування загальних норм трудового законодавства.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходила військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України.

На підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України №226 від 24.10.2019 року з позивачем припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби в Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 24.10.2019 року. У вказаному наказі, зокрема, зазначено, що щорічна основна відпустка за 2019 рік не використана, утримати грошове забезпечення за 07 календарних днів, згідно з ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплатити грошову компенсацію за невикористані 23 доби щорічної основної відпустки за 2019 рік.

Станом на час проходження військової служби та на дату звільнення з військової служби, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 та свідоцтва про народження серії серії НОМЕР_4 , ОСОБА_1 має двох дітей віком до 15 років - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_4 ), та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (батько ОСОБА_6 , мати ОСОБА_1 ), відповідно. Крім того як вбачається зі свідоцтва серії НОМЕР_5 про розірвання шлюбу, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано шлюб та після реєстрації розірвання шлюбу жінці присвоюється прізвище ОСОБА_7 . Відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_6 про шлюб укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_8 .

27.01.2021 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою, в якій вказала, що до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України №226 від 24.10.2019 року мала бути також включена виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період проходження нею військової служби та, що з нею не проведено повний, остаточний розрахунок при звільненні з військової служби, відтак просила внести відповідні зміни до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України №226 від 24.10.2019 року (додати відповідний пункт про виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період проходження нею військової служби) та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період проходження нею військової служби.

Листом командира Військової частини НОМЕР_2 №3/12/12-332 від 05.02.2021 року позивача повідомлено, що станом на 24.10.2019 року, дату звільнення з військової служби, не було врегульовано питання щодо виплати компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки та з посиланням на п.3 розпорядження Командувача Національної гвардії України від 13.10.2020 року №27/33/3-6466 зазначено, що оскільки ОСОБА_1 до виключення зі списків особового складу не зверталася з відповідним рапортом про виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як військовослужбовець-жінка, яка має двох або більше дітей віком до 15 років, питання щодо виплати відповідної компенсації може бути розглянуте лише на підставі відповідного рішення суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.05.2021 року у справі №420/4347/21 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період проходження військової служби, як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення набрало законної сили 30.06.2021 року.

На виконання рішення суду 23.07.2021 року позивачці виплачена сума компенсації, розмір якої становив 17876,52 грн.

Таким чином, остаточний розрахунок із позивачкою здійснено 23.07.2021 року, у зв`язку із чим позивачка звернулася до суду із даним позовом, вимагаючи нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.10.2019 року по день фактичного розрахунку.

Вирішуючи даний спір, суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17 сформулювала такі висновки:

- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);

- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;

- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Суд зазначає, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року № 810/451/17.

З матеріалів справи вбачається, що в день звільнення позивачу не було виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки.

Зазначені виплати проведені у повному обсязі 23.07.2021 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

При цьому, факт проведення виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки саме 23.07.2021 року підтверджено документально, та станом на день звільнення вона мала право на її виплату.

Отже, за встановлених обставин справи, до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини другої статті 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення позивачці не було виплачено всіх належних їй сум і розмір таких сум був спірним.
Ураховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд вважає порушеним право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати на підставі статті 117 КЗпП України.

Суд враховує правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 та від 13 травня 2020 року №810/451/17.

Згідно з ч.1 ст.27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно норм абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100), у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

З аналізу вказаної норми вбачається, що середньомісячна заробітна плата у даному випадку обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт).

Відповідно до п.8 наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується:

щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий;

одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

Враховуючи те, що позивача виключено зі списків особового складу наказом від 24.10.2019 року №226, суд дійшов висновку, що при здійсненні розрахунку суми компенсації повинна бути врахована саме середньоденна заробітна плата позивачки останніх двох календарних місяців роботи, що передують її звільненню.

Суд зауважує, що спір щодо суми середнього заробітку наразі між сторонами ще не виник та позивачка не вимагає виплати їй певної суми, а тому належним способом захисту порушених прав є не стягнення суми, розмір якої ще не визначено, а зобов`язання здійснити нарахування та виплату такої суми відповідачем.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд відхиляє аргументи відповідача як помилкові, адже позивачка проходила службу за контрактом, тобто перебувала як військовослужбовець у відносинах, на які поширюються норми ст.ст.116, 117 КзПП України.

Враховуючи викладене позов підлягає задоволенню частково в межах заявлених позовних вимог, оскільки позивач не викладає вимог, що пов`язані із нарахуванням конкретної суми середнього заробітку за час затримки.

Позивачкою сплачено 908 (дев`ятсот вісім) грн. судового збору (а.с.12).

Суд дійшов висновку про стягнення з Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судових витрат зі сплати судового збору у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн., на підставі ч.1 ст.139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 9, 139, 241-246, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (; адреса: вул. Миколи Боровського, 22, м. Одеса, 65098) про стягнення коштів задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 24.10.2019 року по 23.07.2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України, безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя М.М.Аракелян