Справа № 360/1590/16
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2021-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2021 року № 360/1590/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Здвижівської сільської ради Бородянського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Бородянського районного суду Київської області з позовом до Здвижівської сільської ради Бородянського району Київської області, в якому просить суд:

- визнати незаконним та скасування рішення восьмої сесії сьомого скликання Здвижівської сільської ради Бородянського району Київської області від 29 липня 2016 року про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку площею 0,05 га та визнання таким, що втратило чинність рішення сьомої сесії сьомого скликання Здвижівської сільської ради Бородянського району Київської області від 15 липня 2016 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,05 га для ведення особистого селянського господарства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням сьомої сесії сьомого скликання Здвижівської сільської ради Бородянського району Київської області від 15 липня 2016 року йому наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,05 га для ведення особистого селянського господарства. Вказана земельна ділянка розташована по АДРЕСА_1 , в тилу земельної ділянки наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка відповідно до державного акту належить йому на праві власності і має площу 0,1252 га. Розпорядженням сільського голови с.Здвижівка №14/1-02 від 18 липня 2016 року зупинена дія рішення сьомої сесії сьомого скликання Здвижівської сільської ради від 15 липня 2016 року, оскільки вказане рішення прийняте всупереч діючому законодавству без детального вивчення стану справ (землі, на яких виділена земельна ділянка є громадськими випасами). В зв`язку з цим, рішенням восьмої сесії сьомого скликання йому відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою на вказану земельну ділянку з підстав вказаних у розпорядженні сільського голови, а рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність визнане таким, що втратило чинність. Оскільки оскаржуване рішення прийняте з порушенням вимог чинного законодавства позивач просив визнати його незаконним та скасувати.

Представник відповідача проти позову заперечив, зазначивши, що земельна ділянка щодо якої позивач звернувся до сільської ради, відноситься до сіножаті та пасовища, а тому рішення сільської ради відповідає вимогам законодавства, а позов задоволенню не підлягає

Постановою Бородянського районного суду Київської області від 26.01.2017 у позові ОСОБА_1 до Здвижівської сільської ради Бородянського району Київської області визнання протиправним та скасування рішення відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.03.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Бородянського районного суду Київської області від 26.01.2017 - без змін.

Постановою Верховного Суду від 20.01.2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Бородянського районного суду Київської області від 26.01.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07.03.2017 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій взагалі не досліджували та не надали оцінку підставам відмови відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, викладених у рішенні відповідача, на предмет дотримання положень ЗК України.

У зв`язку з цим, згідно з позицією суду касаційної інстанції, без дослідження і з`ясування наведених вище обставин судові рішення не можна вважати обґрунтованими.

08.02.2021 справа №360/1590/16-а надійшла до Бородянського районного суду Київської області. Ухвалою Бородянського районного суду Київської області 09.02.2021 адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Здвижівської сільської ради Бородянського району Київської області визнання протиправним та скасування рішення передано на розгляд Київського окружного адміністративного суду.

До Київського окружного адміністративного суду справа надійшла 02.03.2021.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 адміністративну справу було прийнято до провадження суддею Василенко Г.Ю. Роз`яснено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Рішенням сьомої сесії сьомого скликання Здвижівської сільської ради Бородянського району Київської області від 15 липня 2016 року наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 загальною площею 0,05 га для ведення особистого селянського господарства в с. Здвижівка Бородянського району на території Здвижівської сільської ради.

17 липня 2016 року сільському голові села Здвижівка подано колективну заяву жителів селища щодо необхідності переглянути рішення сьомої сесії сьомого скликання Здвижівської сільської ради Бородянського району Київської області від 15 липня 2016 року про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою про відведення у власність земельної ділянки площею 0,05 га для ведення особистого селянського господарства.

Розпорядженням сільського голови Здвижівської сільської ради № 14/01-02 від 18 липня 2016 року призупинена дія рішення 7 сесії 7 скликання від 15 липня 2016 року про надання дозволу жителю села Здвижівка ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення проекту земельної ділянки у власність.

Рішенням восьмої сесії сьомого скликання Здвижівської сільської ради Бородянського району Київської області від 29 липня 2016 року відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 загальною площею 0,05 га для ведення особистого селянського господарства в с. Здвижівка Бородянського району на території Здвижівської сільської ради.

Відмова обґрунтована тим, що місце розташування земельної ділянки, зазначеної у заяві, знаходиться на земельних угіддях які відносяться до пасовищ та сіножатей (громадські випаси).

Вважаючи зазначене рішення протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Закону України «Про місцеве самоврядування» (у редакції, на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно із частиною 1 статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, у тому числі, питання регулювання земельних відносин.

Повноваження міського голови визначені статтею 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Зокрема, пунктами 1, 8 та 20 частини 4 цієї статті визначено, що сільський, селищний, міський голова скликає сесії ради, забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади; вносить пропозиції та формує порядок денний сесій ради і головує на пленарних засіданнях ради, видає розпорядження у межах своїх повноважень, тощо.

Відповідно до пункту 20 частини 4 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільський, селищний, міський голова видає розпорядження у межах своїх повноважень.

Частиною 14 статті 46 цього Закону визначено, що не пізніш як на другій сесії затверджується Регламент роботи відповідної ради, а також положення про постійні комісії ради.

Згідно із статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Рішення сільської, селищної, міської ради у п`ятиденний строк з моменту його прийняття може бути зупинено сільським, селищним, міським головою і внесено на повторний розгляд відповідної ради із обґрунтуванням зауважень. Рада зобов`язана у двотижневий строк повторно розглянути рішення. Якщо рада відхилила зауваження сільського, селищного, міського голови і підтвердила попереднє рішення двома третинами депутатів від загального складу ради, воно набирає чинності.

Аналіз зазначеної вище статті дає підстави для висновку, що голова сільської, селищної, міської ради може свої розпорядженням зупиняти рішення ради у п`ятиденний строк з моменту його прийняття та вносити їх на повторний розгляд відповідної ради, який має бути проведений у двотижневий строк.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 червня 2020 року у справі №133/194/18.

Судом встановлено, що 18 липня 2016 року № 14/01-02 розпорядженням сільського голови Здвижівської сільської ради призупинено дію рішення сьомої сесії сьомого скликання від 15 липня 2016 року про надання дозволу жителю села Здвижівка ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення проекту земельної ділянки у власність.

29 липня 2016 року рішенням восьмої сесії сьомого скликання Здвижівської сільської ради Бородянського району Київської області не відхилено вказані у розпорядженні від 18 липня 2016 року № 14/01-02 зауваження, а рішення від 15 липня 2016 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 не підтверджено, внаслідок чого останнє чинності не набрало.

Таким чином, розпорядженням міського голови не порушено вимоги статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

При цьому, суд звертає увагу, що право накладати вето на рішення відповідної ради належить до дискреційних повноважень голови цієї ради, яке, в подальшому, може бути подолане самою радою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі 813/5033/17, від 25 червня 2020 року у справі №133/194/18.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Положеннями ч. 3 ст. 22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до норм статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

За змістом частин першої - третьої та п`ятої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Пунктом "б" частини першої статті 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в розмірі не більше 2,0 гектара для ведення особистого селянського господарства.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 ЗК України.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений статтею 118 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. (......) органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

За змістом абзаців 1 та 3 частини сьомої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з частинами восьмою-десятою статті 118 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Таким чином, для прийняття відповідного рішення суб`єкту владних повноважень необхідно здійснити перевірку відповідності місця розташування бажаних замовниками об`єктів вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З витягу із картографічного матеріалу Управління Держгеокадастру у Бородянському районі Київської області, копія якого наявна в матеріалах справи, вбачається, що бажана до відведення земельна ділянка розташована на земельних угіддях які відносяться до пасовищ та сіножатей.

Частиною 2 статті 22 Земельного кодексу України визначено, що до земель сільськогосподарського призначення належать, зокрема, сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

За змістом пункту "а" частини 3 статті 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до статті 34 Земельного кодексу України громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища.

Таким чином, відповідно до вимог Земельного кодексу України земельні ділянки, призначені для сінокосіння та випасання худоби не можуть бути переданні громадянам у власність.

З огляду на викладене, місце розташування земельної ділянки, зазначеної у клопотанні позивача не відповідає вимогам чинного законодавства, що є підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства згідно з частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України.

За таких обставин, суд вважає, що приймаючи рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду даної справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Проте, позивачем не було доведено суду обґрунтованості позовних вимог, а також не спростовано доводів відповідача.

З огляду на зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Василенко Г.Ю.