Справа № 420/3707/20
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2021-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/3707/20
Головуючий в 1 інстанції: Домусчі Л.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача - Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся з позовом до Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача по не складанню протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 184 ч. 5 КУпАП відносно ОСОБА_2 ;

- зобов`язати відповідача скласти протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 184 ч. 5 КУпАП відносно ОСОБА_2 та направити до відповідного суду для розгляду.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 , на підставі п. 1 ч.1 ст. 170 КАС України, згідно якої суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначав, що судом першої інстанції не звернуто увагу на тому, що саме до компетенції органів опіки та піклування віднесено складання протоколів за ч. 5 ст. 184 КУпАП. Крім того, суд не врахував, що через не складання органом опіки та піклування протоколу, ОСОБА_3 позбавлений можливості захистити свої права на спілкування із малолітнім сином. На думку апелянта, відмова у відкритті провадження за його позовною заявою позбавляє його права на судовий захист.

Відповідач, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір в сфері сімейних відносин з приводу виховання сина.

Органом опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради 20 березня 2020 року було прийнято висновок «Про визначення способів участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », яким зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди зустрічам і спілкуванню батька ОСОБА_1 із сином ОСОБА_4 . Визначено способи участі батька ОСОБА_1 з сином ОСОБА_4 , шляхом встановлення систематичних зустрічей батька з сином, щосереди та щоп`ятниці з 16:00 до 20:00 год., щосуботи з 10:00 до 13:00 год. у присутності матері, а також дні народження, канікули та святкові дні за попередньою домовленістю з матір`ю ОСОБА_2 (а.с.11).

На виконання вказаного порядку органу опіки та піклування ОСОБА_1 27.03.2020 року бажав зустрітися і сином, але ОСОБА_2 відмовила у зустрічі сина з батьком, чим порушила висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради.

У зв`язку із чим, ОСОБА_3 викликав поліцію, яка 27 березня 2020 року склала протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію.

На звернення ОСОБА_1 до органів поліції щодо вжитих заходів за вказаним протоколом, йому листом Приморського відділу поліції в місті Одесі від 08 квітня 2020 року було повідомлено, що в діях ОСОБА_2 вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 184 КУпАП. Складання протоколів за ч.5 ст. 184 КУпАП покладається на орган опіки та піклування, а тому копії матеріалів направлені до Приморської державної адміністрації для вжиття заходів та прийняття рішення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 .

Крім того, ОСОБА_3 самостійно із відповідними заявами від 01 та 02 квітня 2020 року звертався на адресу Голови Приморської районної адміністрації Одеської міської ради з заявами про складання відносно ОСОБА_6 адміністративного протоколу за ч.5 ст.184 КУпАП.

Однак, до теперішнього часу вказане звернення відповідачем не розглянуто та з боку органу опіки та піклування не виконанні покладенні на них функції по контролю за виконанням прийнятих ними рішень та складанню відповідних адміністративних протоколів, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не є справою адміністративної юрисдикції у зв`язку з чим, цей спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Крім того, суд зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту, як оскарження бездіяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та зобов`язання їх скласти процесуальні документи з метою притягнення до адміністративної відповідальності іншу особу, не створює для скаржника жодних юридичних прав та/чи обов`язків.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої ст.254 Кодексу України про адміністративні правопорушення, про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Статтею 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom), пункт 57, Series A, № 93).

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Основного Закону України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

За змістом частини третьої статті 124 Основного Закону України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Стосовно "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Стосовно поняття "охоронюваний законом інтерес" в тому ж Рішенні Конституційного Суду України вказано, що воно означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

На думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції, що обраний позивачем спосіб захисту, як оскарження бездіяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та зобов`язання їх скласти процесуальні документи з метою притягнення до адміністративної відповідальності іншу особу, не створює для скаржника жодних юридичних прав та/чи обов`язків є передчасним, оскільки такого висновку суд може дійти саме за результатами розгляду спору по суті позовних вимог. Натомість, суд першої інстанції відмовляючи у відкриття провадження за поданою позовною заявою порушив право позивача на судових захист.

Колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в справі "Беллет проти Франції", в якому Суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Таким чином, хоча право доступу до суду і не є абсолютним, це право не повинно обмежуватись таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець.

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

За приписами ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 312, п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України, апеляційна скарга має бути задоволена, ухвала суду першої інстанції скасована, а справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Питання розподілу судових витрат, понесених апелянтом при оскаржені ухвали суду першої інстанції, має бути вирішено при ухвалені судом першої інстанції судового рішення по суті спору, а тому розподіл судових витрат, відповідно до ст. 139 КАС України, суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325, 327, 328 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року - скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 21.10.2021 року.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.