Справа № 640/27602/20
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2021-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2021 року м. Київ № 640/27602/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до Державної казначейської служби України Комісії з припинення Верховного Суду в особі її голови ОСОБА_3. Верховного Суду в особі в.о. Голови Верховного Суду ОСОБА_2
простягнення заборгованості у сумі 565 347, 98 грн., зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Верховного Суду України в особі в.о.Голови Верховного Суду ОСОБА_2 , Комісії з припинення Верховного Суду України в особі її голови ОСОБА_3., Державної казначейської служби України, в якому просив суд: стягнути заборгованість із заробітної плати в розрахованому у позовній заяві розмірі; зобов`язати Державну казначейську службу України опрацювати платіжні документи Верховного Суду України, подані за підписами в.о. Голови Верховного Суду України В.І. Гуменюка та головного бухгалтера В.І.Мисаки, щодо заробітної плати ОСОБА_1 та перерахунку відповідних податків і зборів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.11.2020 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з липня 2018 року позивачу безпідставно не виплачується заробітна плата за посадою головного спеціаліста управління забезпечення діяльності Судової палати у господарських справах Верховного Суду України. Так, станом на дату звернення до суду заборгованість по сплаті заробітної плати становить 565 347,98 грн.

Верховний Суд України в особі в.о. Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 щодо задоволення позову ОСОБА_1 не заперечував, просив його задовольнити. Зокрема, зазначив, що наразі триває незаконна ліквідаційна процедура Верховного Суду України, через що Державною казначейською службою України припинено його фінансування. При цьому працівники Верховного Суду України не звільнені, продовжують виконувати свої функції, однак заробітна плата їм не виплачується у зв`язку із протиправним поверненням Державною казначейською службою України платіжних доручень на виплату заробітної пати. Також зауважив, що після 02.06.2016 Верховною Радою України не було прийнято законів, що встановлюють порядок ліквідації Верховного Суду України. А тому вважає, ухваливши 02.06.2016 зміни до Конституції України в частині правосуддя, законодавець лише змінив назву найвищого судового органу - «Верховний Суд України» на «Верховний Суд», не змінивши при цьому організаційно-правової форми конституційного органу і утворивши судоустрійним законом ще один орган з такою назвою. Зміна назви не є підставою для ліквідації Верховного Суду України, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Усі дії з ліквідації Верховного Суду України знаходяться поза межами правового поля.

Верховний Суду України в особі голові ліквідаційної комісії ОСОБА_3. у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позову, стверджуючи про його необґрунтованість. Зокрема, зазначила, що в установленому законодавством порядку триває процедура ліквідації Верховного Суду України. Наразі згідно з даними ЄДР особою, яка може вчиняти дії від імені Верховного Суду України, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо, тобто особою, до якої перейшли всі повноваження щодо управління справами Верховного Суду України є голови Комісія з припинення Верховного Суду України в особі її голови. Інші особи, зокрема в.о.Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 таким правом не наділені. Тому належним відповідачем у даній справі є Комісія з припинення Верховного Суду України. Отже, виключно Комісія уповноважена здійснювати нарахування заробітної плати працівникам апарату Верховного Суду України. Наказом Верховного Суду України в особі голови Ліквідаційної комісії від 13.07.2018 №132-К ОСОБА_1 звільнено із займаної ним посади у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України. Заначений наказ чинний, в судовому порядку не оскаржувався У зв`язку з цим заробітна плата позивачу не нараховувалася та не виплачувалася. Надані позивачем довідки про те, що він станом на 04.11.2020 працює у Верховному Суді України та йому нараховується заробітна плата, на які він посилається в позовній заяві в обґрунтування заявлених позовних вимог, підписані неуповаженими особами, тому не повинні братися судом до уваги при вирішенні даного спору.

Державна казначейська служба України у відзиві на позовну заяву просила відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи тим, що Верховний Суд перебуває на розрахунково-касовому обслуговуванні в територіальному органі Казначейства - Головному управлінні Державної казначейської служби України у м.Києві, а не безпосередньо в Державній казначейській службі України.

Позивач надав суду відповідь на відзив Верховного Суду України в особі голови ліквідаційної комісії ОСОБА_3., в якому заперечив доводи названого відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву. Водночас позивач вказав, що відзиву не надано документів, що підтверджують повноваження ОСОБА_3 діяти від імені Верховного Суду України. Вказав, що в ухвалі від 26.01.2021 у справі №826/15959/18 Шостий апеляційний адміністративний суд встановив відсутність у ОСОБА_3 адміністративної процесуальної дієздатності. Зауважив, що відповідно до висновків, викладених в Рішенні Конституційного Суду України від 18.02.2020 №2-р/2020, Верховний Суд України не ліквідовано, Голова Верховного Суду України наділений правом підпису, він значить в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником Верховного Суду України, в.о.Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 є уповноваженим представляти Верховний Суд України. Отже, надані позивачем до позову довідки, підписані в.о. Голови Верховного Суду України, є належними та допустимими доказами, що підтверджують заявлені ним позовні вимоги. Щодо наказу Верховного Суду України в особі голови Ліквідаційної комісії про звільнення позивача з роботи у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України, то з посиланням на судову практику позивач вказав, що сама по собі видачі цього наказу за відсутності вчинення роботодавцем необхідного алгоритму дій, передбачених процедурою звільнення (здача-прийняття справ та майна, внесення запису до трудової книжки, видача трудової книжки, проведення розрахунку, припинення табелювання та нарахування заробітної плати) не є достатньою підставою вважати, що особа звільнена.

Відповідач Верховний Суд України в особі в.о. Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 надав:

- відповідь на відзив голови Ліквідаційної комісії Верховного Суду України ОСОБА_3., в якому, поміж іншого, заперечив доводи останньої про звільнення позивача і займаної посади у Верховному Суді України;

- відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якому заперечив доводи останньої про відсутність підстав для задоволення позову, стверджуючи, що з липня 2018 року Державна казначейська служба України у незаконний спосіб припинила фінансування Верховного Суду України на підставі укладеного між ними договору. При цьому з вимогами про розірвання цього договору Верховний Суд України до Державно казначейської служби України не звертався. Остання неодноразово повідомлялася Верховним Судом України про недостовірність інформації про перебування Верховного Суду України в процесі ліквідації або припинення. Відповідно до відомостей, що містяться в ЄДР з 11.12.1997 керівником юридичної особи Верховного Суду України зазначено в.о.Голови ОСОБА_2 . Тому повернення Державною казначейською службою України без розгляду платіжних документів щодо виплати заробітної плати працівникам названого суду порушує право позивача на отримання заробітної плати, зокрема позивача.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

На виконання вимог пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII з 21.06.2018 було розпочато процес припинення діяльності Верховного Суду України.

Наказом Верховного Суду України в особі голови Ліквідаційної комісії Сердюка В.В. від 13.07.2018 №132-К «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача 16.07.2018 звільнено з посади головного спеціаліста канцелярії управління забезпечення діяльності Судової палати у господарських справах у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України, з яким ОСОБА_1 відмовився ознайомитися, про що складено відповідний акт від 16.07.2018.

У подальшому спільним наказом Державної судової адміністрації України та Верховного Суду від 07.06.2019 № 560/90-ОД «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів» затверджено новий склад ліквідаційної комісії Верховного Суду України, головою якої визначено ОСОБА_3 .

Згідно з довідкою Верховного Суду України від 04.11.2020 №200/0/21-20 ОСОБА_1 з 11.06.2014 по теперішній час працює у Верховному Суді України на посаді головного спеціаліста канцелярії (на правах відділу) управління забезпечення діяльності Судової палати у господарських справах.

Згідно з довідкою Верховного Суду України від 05.11.2020 №426 про нараховані доходи за період з липня 2018 по жовтень 2020 року, виданої в особі в.о. Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 та головного бухгалтера ОСОБА_4 , позивачу за указаний період нараховано заробітну плату в розмірі 739 563,77 грн., з якої підлягає утриманню податок з доходів фізичних осіб в розмірі 133 121,48 грн. та військовий збір в розмірі 11 093,46 грн. Відтак, до виплати йому належить 595 348,83 грн.

У жовтні 2018 року позивачем отримано заробітну плату в розмірі 30 000,85 грн., що учасниками справи не заперечувалося.

Водночас відповідно до довідки Верховного Суду України від 23.02.2021 №6///8-21, виданої в особі голови Ліквідаційної комісії ОСОБА_3 , позивач звільнений 16.08.2018 із вищевказаної посади відповідно до пункту 5 Плану заходів з припинення діяльності Верховного Суду України шляхом ліквідації, затверджених наказом в.о.керівника апарату від 10.04.2018 №17/0/18-18 та наказу від 13.07.2018 №132-к. Під час звільнення ОСОБА_1 нараховано та виплачено через систему «Аваль-Експрес» заробітну плату за фактично відпрацьований час у липні 2018 року, грошову компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Вважаючи своє право порушеним, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить із наступного.

Згідно з Конституцією України, Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою (ст. 1), в який людина визнається найвищою соціальною цінністю, а її права і свободи та їх гарантії визначають зміст та спрямованість діяльності держави (ст. 3). В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу і її норми є нормами прямої дії, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ст. 8). Всі органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19), а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (ст. 22). Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в тому числі і ратифікована 17.07.1997 Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), є частиною національного законодавства України (ст. 9) і має пріоритет над законами України, які їй не відповідають.

Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює передбачуваність (очікуваність) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Про це неодноразово наголошував Конституційний Суд України в своїх рішеннях, зокрема від 22.09.2005 № 5-рп/2005, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 № 23-рп/2010, від 11.10.2011 № 10-рп/2011.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005, утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов`язком держави, діяльність правотворчих та правозастосовних органів якої має здійснюватись за принципами справедливості, гуманізму, верховенства права і прямої дії норм Конституції України. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина, передбачають за змістом статей 1, 3, 6, 8, 19, 22, 23, 24 Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачити наслідки своїх дій і бути впевненими в своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (п. 4).

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 83 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державна служба припиняється:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників.

У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Згідно з частинами першою та другою статті 87 Закону № 889-VIII державний службовець зобов`язаний до звільнення з посади чи переведення на іншу посаду передати справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно (далі - майно) особі, уповноваженій суб`єктом призначення у відповідному державному органі. Уповноважена особа зобов`язана прийняти справи і майно.

Факт передачі справ і майна засвідчується актом, що складається у двох примірниках і підписується уповноваженою особою, керівником служби управління персоналом відповідного державного органу та державним службовцем, який звільняється. Один примірник акта видається державному службовцю, який звільняється, другий примірник або його копія долучається до особової справи цього державного службовця.

Згідно зі статтею 98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 50 Закону № 889-VIII держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Заробітна плата державного службовця складається з:

1) посадового окладу;

2) надбавки за вислугу років;

3) надбавки за ранг державного службовця;

4) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця;

5) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою;

6) премії (у разі встановлення).

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.

Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 1 Конвенції незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтями 5 та 6 Конвенції установлено, що заробітна плата виплачуватиметься безпосередньо заінтересованому працівникові, якщо національне законодавство, колективний договір або рішення арбітражного органу не передбачають протилежного і якщо заінтересований працівник не погоджується на інший метод.

Роботодавцеві забороняється обмежувати будь-яким способом свободу працівника розпоряджатися своєю заробітною платою на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналіз викладених правових норм надає підстави суду стверджувати, що законодавством чітко визначено процедуру звільнення з державної служби, яка передбачає здійснення передачі звільненим працівником ввірених йому справ і майна, внесення запису про звільнення до його трудової книжки, проведення остаточного розрахунку з працівником та, відповідно, припинення подальшого нарахування йому заробітної плати.

Матеріалами справи встановлено, що до трудової книжки позивача запис про його звільнення з посади головного спеціаліста канцелярії (на права відділу) управління забезпечення діяльності Судової палати у господарських справах Верховного Суду України не внесений, трудова книжка йому не видана, заробітна плата нараховується з утриманням з неї відповідних податків і зборів (податку на доходи фізичних осіб та військового збору).

Так, зокрема, як вбачається з довідки Верховного Суду України від 05.11.2020 №426 з липня 2018 року по жовтень 2020 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату в розмірі 739 563,77 грн., з якої підлягає утриманню податок з доходів фізичних осіб в розмірі 133 121,48 грн. та військовий збір в розмірі 11 093,46 грн. Відтак, до виплати йому належить 595 348,83 грн.

Матеріали справи не містять акту, що засвідчує факт передачі справ і майна позивачем у зв`язку зі звільненням.

Отже, наказ Верховного Суду України, прийнятий головою Ліквідаційної комісії Сердюком В.В. від 13.07.2018 №132-К «Про звільнення ОСОБА_1 » залишився нереалізованим.

З огляду на викладене суд погоджується з доводами відповідача про те, що він продовжує працювати на вищевказаній посаді у Верховному Суді України, що передбачає обов`язок останнього нараховувати та виплачувати йому заробітну плату в установленому розмірі.

Крім того, суд зауважує, що Верховний Суд України було ліквідовано незаконно, що підтверджується рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Гуменюк та інші проти України».

Водночас, як встановлено судом, у жовтні 2018 року позивач отримав заробітну плату в розмірі 30 000,85 грн. Проте, решту заробітної плати в розмірі 565 347,98 грн. позивачу не виплачено.

Щодо доводів голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України ОСОБА_3. стосовно права першого підпису фінансових документів Верховного Суду України, яке належить виключно до компетенції Ліквідаційної комісії Верховного Суду України, яка в свою чергу має право нараховувати заробітну плату працівникам апарату Верховного Суду України та неврахування у зв`язку з цим документів, підписаних в.о.Голови Верховного Суду України ОСОБА_2, то суд вважає їх необґрунтованими, з огляду на те, що Законом України від 02.06.2016 №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон №1401-VIII) не змінено конституційних функцій Верховного Суду України та його місця у системі судоустрою України та зміни внесені цим Законом не були спрямовані на припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України. Крім того, Законом №1401-VIII не скасовано та не обмежено прав і свобод людини і громадянина, на чому наголошено у висновках Конституційного Суду України від 20.01.2016 № 1-в/2016, від 30.01.2016 №2-в/2016.

При цьому, з огляду на безперервність функціонування найвищого інституту судової влади, на інституційний принцип якої звернув увагу Конституційний Суду України у рішенні від 18.02.2020, до приведення законодавцем положень законодавства України у відповідність до цього рішення у справі №2-р/2020, зокрема щодо узгодження з принципом незмінюваності суддів Верховного Суду України, що є складовою конституційної гарантії їх незалежності із суддями Верховного Суду, а також у зв`язку із тим, що юридична особа «Верховний Суд України» не припинена та не позбавлена можливості видавати документи, то видача довідки в.о.Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 про заробітну плату й інші доходи позивача від 05.11.2020 №246 не суперечить законодавству та може бути врахована при вирішені даного спору.

Аналогічна правова позиція щодо належності підписів в.о. Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 та головного бухгалтера ОСОБА_4 сформульована Окружним адміністративним судом міста Києва у рішенні від 21.09.2020 у справі № 761/27219/19, що набрало законної сили на підставі ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2020.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14.10.2010 зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Ураховуючи викладене в сукупності, а також на наявну заборгованість з виплати заробітної плати позивачеві, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з Верховного суду України на користь позивача заборгованості із заробітної плати в розмірі 565 347,98 грн.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Оцінюючи доводи учасників цієї справи, суд бере до уваги правову позицію Європейського суду прав людини, що міститься в рішенні від 21.01.1999 у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», відповідно до якої «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на викладене, суд уважає, що встановлених вище обставин достатньо для задоволення позову в частині позовних вимог, що стосуються стягнення з Верховного Суду України на користь позивача заборгованості із заробітної плати в розмірі 565 347,98 грн.

При цьому суд зазначена заборгованість підлягає стягненню з Верховного Суду України в особі ліквідаційної комісії Верховного Суду України.

В цьому контексті суд звертає увагу, що позивач визначаючи відповідачем 2 Комісію з припинення Верховного Суду України в особі її голови ОСОБА_3. некоректно назвав цього відповідача, оскільки як встановлено судом вище, відповідно до спільного наказу Державної судової адміністрації України та Верховного Суду від 07.06.2019 № 560/90-ОД «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів» наразі функціонує Ліквідаційна комісії Верховного Суду України, головою якої визначено ОСОБА_3

Частинами третьою та четвертою статті 105 Цивільного кодексу України передбачено,

учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Відтак, саме до повноважень Верховного Суду України в особі Ліквідаційної комісії Верховного Суду України належать повноваження щодо управління справами Верховного Суду України, отже й щодо виплати заробітної плати працівникам апарату Верховного Суду України, зокрема й позивачу. Тому вимога позивача про стягнення заборгованості із заробітної плати в розрахованому ним у позовній заяві розмірі підлягає задоволенню саме до Верховного Суду України в особі ліквідаційної комісії Верховного Суду України. Отже, стосовно інших відповідачів ця позовна вимога задоволенню не підлягає.

Водночас суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про зобов`язання Державної казначейської служби України опрацювати платіжні документи Верховного Суду України, подані за підписами в.о.Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 та Головного бухгалтера ОСОБА_4 щодо заробітної плати ОСОБА_1 та перерахунку відповідних податків та зборів. Наведене обґрунтовується тим, що питання опрацювання Державною казначейською службою України вищевказаних платіжних документів стосується виключно взаємовідносин Верховного Суду України та Державної казначейської служби України. Позивач не надав суду доказів того, що він також є учасником вказаних правовідносин. Таким чином, відмова Державної казначейської служби України опрацьовувати платіжні документи Верховного Суду України, подані за підписами в.о.Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 та Головного бухгалтера ОСОБА_4 щодо заробітної плати позивача, безпосередньо не стосується його прав та інтересів, що зумовлює необхідність відмовити у задоволенні вищевказаної позовної вимоги.

Отже, позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Стягнути з Верховного Суду України в особі Ліквідаційної комісії Верховного Суду України (01043, м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 4, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) заборгованість із заробітної плати в розмірі 565 347,98 грн. (п`ятсот шістдесят п`ять тисяч триста сорок сім тисяч) грн. 98 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.С. Мазур