Справа № 260/990/21
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2021-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/990/21 пров. № А/857/14972/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Матковської З.М. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Омеляновської Л.В.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Коваль О.М., Коваленко О.М.;

від відповідача - Даценко Т.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Державного агентства меліорації та рибного господарства України та представника адвоката Коваленка Олександра Миколайовича, діючого на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.07.2021р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Коваленка Олександра Миколайовича, діючого на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Державного агентства меліорації та рибного господарства України про завершення дисциплінарного провадження, поновлення на займаній посаді, стягнення належних грошових коштів за час відсторонення від виконання посадових обов`язків (суддя суду І інстанції: Іванчулинець Д.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 16.07.2021р., м.Ужгород; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

22.03.2021р. представник адвокат Коваленко О.М., діючий на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив зобов`язати відповідача Державне агентство рибного господарства України завершити дисциплінарне провадження, яке розпочато згідно з наказом № 58-ТО від 07.06.2019р., без притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності; поновити ОСОБА_1 на займаній посаді начальника управління Державного агентства рибного господарства у Закарпатській обл. та допустити його до виконання службових обов`язків; стягнути з Державного агентства рибного господарства України на користь ОСОБА_1 за час відсторонення від виконання посадових обов`язків: кошти в сумі середньої заробітної плати; кошти в сумі компенсації за невикористану щорічну чергову та додаткову відпустку; кошти в сумі оплати строків перебування на лікарняному як тимчасово непрацездатний; кошти в сумі матеріальної допомоги; суми інших, передбачених законодавством додаткових платежів, враховуючи 3 % річних за час затримки та компенсацію індексу інфляції за час відсторонення від виконання посадових обов`язків; зобов`язати Державне агентство рибного господарства України надати відпустки ОСОБА_1 в порядку, передбаченому законодавством України, за час відсторонення від виконання посадових обов`язків; стягнути з відповідача понесені судові витрати (Т.1, а.с.1-5).

Розгляд цієї справи проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників страви (у письмовому провадженні) (Т.1, а.с.16-18/).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.07.2021р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Державного агентства рибного господарства України щодо незавершення розпочатого відносно ОСОБА_1 дисциплінарного провадження, згідно наказу № 58-ТО від 07.06.2019р.; зобов`язано Державне агентство рибного господарства України вчинити дії, враховуючи наявність або відсутність підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, по дисциплінарному провадженню, розпочатому відповідно до наказу № 58-ТО від 07.06.2019р. «Про відкриття дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_1 »; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (Т.1, а.с.96-103).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржили сторони.

У поданій апеляційній скарзі відповідач Державне агентство рибного господарства України (Держрибагентство), покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (Т.1, а.с.106-109).

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що відсторонення від виконання посадових обов`язків позивача прийнято не на підставі ухвали Личаківського районного суду м.Львова про відсторонення обвинуваченого ОСОБА_1 від посади начальника Управління Держрибагентства у Закарпатській обл. строком на 2 місяці, а в порядку Закону України «Про державну службу», яким строки здійснення дисциплінарного провадження не встановлені.

Також на даний час будь-яка інформація по строках відсторонення позивача до Держрибагентства від органу досудового розслідування чи позивача не надходила.

Статтею 71 Закону України «Про державну службу» передбачено, що з метою визначення наявності вини, характеру і тяжкості дисциплінарного проступку може проводитися службове розслідування. Отже, законодавець наділив суб`єкта призначення правом вирішувати питання щодо доцільності проведення службового розслідування.

В рамках даного дисциплінарного провадження службове розслідування не проводилося, а тому строки, на які посилається суд в рішенні, є помилковими.

Водночас, позивачем не дотримані строки звернення до суду із розглядуваним позовом, який повинен обчислюватися від часу прийняття відповідачем наказу № 58-ТО від 07.06.2019р.

У своїй апеляційній скарзі представник адвокат Коваленко О.М., діючий на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині незадоволених позовних вимог та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задовольнити в повному обсязі (Т.1, а.с.133-140).

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що судом в описовій частині рішення, яка стосується невиплати заробітної плати, помилково вказано на те, що табель обліку використання робочого часу - це основний документ, який є підставою для нарахування заробітної плати працівникам з почасовою системою оплати. Наведений табель носить рекомендаційний характер для заповнення за погодженням з виборним органом профспілки. При цьому, суд прийшов до невірного висновку про те, що згідно табелів та протоколу загальних зборів держслужбовців № 2 від 27.03.2017р., які носять неповну і недостовірну інформацію, позивачу не нараховувалась заробітна плата, а тому підстави для її стягнення є відсутніми.

Стосовно вимоги про поновлення на посаді та допущення до робочого місця, суд констатував відсутність спору з цієї підстави та відмовив в задоволені даної вимоги. При цьому суд не врахував той факт, що позивачем було констатовано і відповідач фактично не заперечив факт недопуску позивача до його робочого місця, але вказана обставина не була досліджена та не знайшла свого відображення в рішенні суду.

Відносно вимоги стягнення середнього заробітку та інших обов`язкових платежів та компенсацій суд взяв до уваги недопустимі докази, які не мають ніякої юридичної сили, а саме уявну наявність прогулів та нез`явлення на робочому місці без належних на це підстав.

Разом з цим, відповідачем жодних заходів, окрім складання актів, застосовано з цього приводу до позивача не було. У свою чергу, складені відповідачем акти про відсутність позивача на робочому місці не є належними, достатніми та допустимими доказами, що свідчать про систематичну відсутність позивача на роботі.

Також позивач не ставив вимогу про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, однак останній заявив вимогу про стягнення невиплаченого заробітку за час відсторонення, що передбачено нормами Закону України «Про державну службу».

Учасники справи подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційні скарги, в яких останні взаємно вважають апеляційну скаргу іншої сторони необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. При цьому, наполягають на правильності власних висновків по суті розглядуваного спору, через що просять подані ними апеляційні скарги задовольнити (Т.1, а.с.183-187, 192-210).

По причині реорганізації Державного агентства рибного господарства України судом апеляційної інстанції в порядку ст.52 КАС України допущено заміну відповідача його правонаступником - Державним агентством меліорації та рибного господарства України.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, сторін (їх представників) на підтримання поданих скарг та взаємні заперечення, перевіривши матеріали справи та апеляційні скарги в межах наведених у них доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника Управління Державного агентства рибного господарства у Закарпатській обл. відповідно до наказу голови Державного агентства рибного господарства України № 61-ТО від 22.09.2016р.

Наказом Держрибагентства № 58-ТО від 07.06.2019р. «Про відкриття дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_1 » відносно позивача відкрито дисціплінарне провадження та відсторонено останнього від виконання посадових обов`язків на час здійснення дисциплінарного провадження (Т.1, а.с.10).

Підставами для видання такого наказу слугував лист прокуратури Закарпатської обл. № 1708-19 від 04.06.2019р. та інформація прокуратури Закарпатської обл., опублікована на офіційному веб-сайті, щодо викриття прокуратурою спільно з УЗЕ та ДБР начальника Управління Державного агентства рибного господарства у Закарпатській обл. при отриманні неправомірної вигоди.

Крім того, листом територіального управління розслідувань Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, № 03/1-7808 вих-19 від 10.06.2019р. на адресу Держрибагентства надіслано ухвалу Личаківського районного суду м.Львова № 1-кс/463/2359/19 від 07.06.2019р. про відсторонення обвинуваченого ОСОБА_1 від посади начальника Управління Держрибагентства у Закарпатській обл. строком на 2 місяці (Т.1, а.с.29-31).

Під час судового розгляду будь-яка інформація щодо подальших рішень суду, органу досудового розслідування про відсторонення позивача чи інше обмеження ОСОБА_1 стосовно перебування на наведеній посаді не надходила.

Окрім цього, починаючи з червня 2019 року, позивач не перебував на своєму робочому місці, що стверджується наданими сторонами доказами: зверненнями позивача щодо забезпечення можливості виходу на роботу, актами відповідача про відсутність державного службовця на робочому місці, табелями обліку використання робочого часу (Т.1, а.с.12-15, 37-64).

Причинами такої відсутності позивач вважає неправомірні дії відповідача щодо недопуску до роботи, в свою чергу, відповідач наполягає на відсутності позивача на робочому місці без поважних причин.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в супереч вимогам Закону України «Про державну службу» не вчинив дій щодо завершення дисциплінарного провадження, тобто, має місце бездіяльність суб`єкта владних повноважень, адже з його боку не було вчинено завершальних дій, позитивних чи то негативних, по дисциплінарному провадженню відносно ОСОБА_1 .

Згідно з інформацією, наданою Управлінням Держрибагентства у Закарпатській обл., позивач з часу відкриття дисциплінарного провадження на робочому місці не з`являвся, поважність такої неявки жодними доказами не довів.

Також Держрибагентством рішення про звільнення позивача з посади начальника Управління Держрибагентства у Закарпатській обл. не приймалося, а тому спір в цій частині є відсутнім.

Щодо стягнення коштів в сумі середньої заробітної плати; коштів в сумі компенсації за невикористану щорічну чергову та додаткову відпустку; коштів в сумі оплати строків перебування на лікарняному як тимчасово непрацездатного; коштів в сумі матеріальної допомоги; суми інших передбачених законодавством додаткових платежів, враховуючи 3 % річних за час затримки та компенсацію індексу інфляції за час відсторонення від виконання посадових обов`язків, суд висновувався тим, що первинно відповідач повинен завершити дисциплінарне провадження.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для часткового задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Як встановлено під час судового розгляду, упродовж періоду часу з 07.06.2019р. по даний час позивач, який обіймав посаду начальника Управління Держрибагентства у Закарпатській обл., відсторонений від виконання своїх посадових обов`язків на час здійснення дисциплінарного провадження.

Підставою для відсторонення слугувала інформація, яка поступила від прокуратури Закарпатської обл. згідно листа № 1708-19 від 04.06.2019р., а також яка була опублікована на офіційному веб-сайті щодо викриття прокуратурою спільно з УЗЕ та ДБР начальника Управління Державного агентства рибного господарства у Закарпатській обл. при отриманні неправомірної вигоди.

У подальшому на адресу відповідача поступив лист Територіального управління розслідувань Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, № 03/1-7808 вих-19 від 10.06.2019р., та ухвала Личаківського районного суду м.Львова № 1-кс/463/2359/19 від 07.06.2019р. про відсторонення обвинуваченого ОСОБА_1 від посади начальника Управління Держрибагентства у Закарпатській обл. строком на 2 місяці.

При цьому, після отримання відповідної ухвали суду про відсторонення відповідачем не вносилися будь-які зміни щодо підстав відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За змістом ст.5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з ч.6 ст.72 Закону України «Про державну службу» відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків у разі вчинення ним корупційного правопорушення здійснюється відповідно до Закону України «Про запобігання корупції».

Відповідно до ч.5 ст.65 Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа, якій повідомлено про підозру у вчиненні нею злочину у сфері службової діяльності, підлягає відстороненню від виконання повноважень на посаді в порядку, визначеному законом.

Порядок відсторонення від посади особи, якій повідомлено про підозру у вчиненні особою злочину визначений Кримінальним процесуальним кодексом /КПК/ України.

За правилами ст.154 КПК України відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину, і незалежно від тяжкості злочину - щодо особи, яка є службовою особою правоохоронного органу.

Відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. Строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог статті 158 цього Кодексу.

Приписами ст.157 КПК України обумовлено, слідчий суддя, суд відмовляє у задоволенні клопотання про відсторонення від посади, якщо слідчий, прокурор не доведе наявність достатніх підстав вважати, що такий захід необхідний для припинення кримінального правопорушення, припинення або запобігання протиправній поведінці підозрюваного чи обвинуваченого, який, перебуваючи на посаді, може знищити чи підробити речі і документи, які мають значення для досудового розслідування, незаконними засобами впливати на свідків та інших учасників кримінального провадження або протиправно перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

При вирішенні питання про відсторонення від посади слідчий суддя, суд зобов`язаний врахувати такі обставини:

1) правову підставу для відсторонення від посади;

2) достатність доказів, які вказують на вчинення особою кримінального правопорушення;

3) наслідки відсторонення від посади для інших осіб.

За наслідками розгляду клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає:

1) мотиви застосування або відмови у задоволенні клопотання про відсторонення від посади;

2) перелік документів, які посвідчують обіймання особою посади та які підлягають поверненню особі або вилученню на час відсторонення від посади;

3) строк відсторонення від посади, який не може становити більше двох місяців;

4) порядок виконання ухвали.

Копія ухвали надсилається особі, яка звернулася з відповідним клопотанням, підозрюваному чи обвинуваченому, іншим заінтересованим особам не пізніше дня, наступного за днем її постановлення, та підлягає негайному виконанню в порядку, передбаченому для виконання судових рішень.

Для правильного вирішення спірних правовідносин, які склались у цій справі, слід розрізняти «відсторонення від посади», яке відбувається у рамках досудового розслідування за правилами КПК України, від «відсторонення від виконання посадових обов`язків» на підставі ст.72 Закону України «Про державну службу».

Так, із конструкції ст.72 Закону України «Про державну службу» слідує, що державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов`язків на час здійснення дисциплінарного провадження і, в такому разі, зобов`язаний перебувати на робочому місці відповідно до правил внутрішнього службового розпорядку та сприяти здійсненню дисциплінарного провадження.

Крім того, частиною шостою цієї статті визначено, що відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків у разі вчинення ним корупційного правопорушення здійснюється відповідно до Закону України «Про запобігання корупції».

Відсторонення ОСОБА_1 від посади здійснено на підставі наказу відповідача № 58-ТО від 07.06.2019р. «Про відкриття дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_1 » в порядку Закону України «Про державну службу» по причині початку дисциплінарного провадження.

Отже, в кінцевому підсумку відсторонення позивача від посади не являлося з боку відповідача заходом забезпечення кримінального провадження і не регулювалося положеннями кримінального процесуального законодавства, а відтак саме положення ст.72 Закону України «Про державну службу» розповсюджують свою дію на спірні правовідносини.

Окрім цього, за умови дійсності та неоскарження в судовому порядку зазначеного наказу правильність відкриття дисциплінарного провадження та застосування відсторонення позивача не ставиться сторонами під сумнів і не оскаржується.

Відповідно до положень ст.69 Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ (далі - дисциплінарна комісія).

Дисциплінарною комісією стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорії «А», є Комісія.

Дисциплінарну комісію стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорій «Б» і «В», утворює керівник державної служби у кожному державному органі.

Дисциплінарна комісія діє у складі не менше шести членів. До складу дисциплінарної комісії включаються державні службовці державного органу, представники виборного органу первинної профспілкової організації з числа державних службовців, а в разі відсутності профспілкової організації - представники державних службовців, обрані на загальних зборах (конференції) державних службовців державного органу, а також можуть включатися представники громадських об`єднань, які мають досвід роботи у сфері державного управління, державної служби або за юридичним фахом.

Строк повноважень членів дисциплінарної комісії становить три роки.

Склад дисциплінарної комісії у державному органі затверджується наказом (розпорядженням) керівника державної служби. До складу дисциплінарної комісії у державному органі включаються в однаковій кількості:

представники керівника державної служби, визначені ним одноосібно із числа державних службовців цього державного органу;

представники виборного органу первинної профспілкової організації з числа державних службовців, а в разі відсутності профспілкової організації - представники державних службовців, обрані на загальних зборах (конференції) державних службовців державного органу.

До складу дисциплінарної комісії можуть включатися експерти або інші представники громадських об`єднань, утворених відповідно до Закону України «Про громадські об`єднання», за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

До складу дисциплінарної комісії повинна бути включена щонайменше одна особа, яка має юридичну освіту не нижче другого (магістерського) рівня та досвід роботи за фахом.

Члени дисциплінарної комісії здійснюють свої повноваження на громадських засадах.

У разі неможливості створення в державному органі постійної дисциплінарної комісії справи про дисциплінарні проступки, вчинені державними службовцями цього органу, розглядаються дисциплінарною комісією державного органу вищого рівня в порядку підпорядкування. У разі відсутності державного органу вищого рівня дисциплінарна комісія може утворюватися одноразово для конкретної справи за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Дисциплінарна комісія розглядає дисциплінарну справу державного службовця, сформовану в установленому цим Законом порядку.

Результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиція Комісії або подання дисциплінарної комісії, які мають рекомендаційний характер для суб`єкта призначення.

Суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів зобов`язаний прийняти рішення на підставі пропозиції Комісії або подання дисциплінарної комісії або надати вмотивовану відмову протягом цього строку.

За змістом ст.71 вказаного Закону з метою визначення наявності вини, характеру і тяжкості дисциплінарного проступку може проводитися службове розслідування.

У разі невиконання або неналежного виконання посадових обов`язків державним службовцем, перевищення повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну шкоду фізичній чи юридичній особі, державі або територіальній громаді, службове розслідування проводиться обов`язково.

Службове розслідування стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорії «А», проводиться центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, а стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорій «Б» і «В», - дисциплінарною комісією у державному органі.

Тривалість службового розслідування не може перевищувати один місяць. За потреби зазначений строк може бути продовжений суб`єктом призначення, але не більш як до двох місяців.

До участі у проведенні службового розслідування суб`єктом призначення за поданням дисциплінарної комісії, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, можуть залучатися відповідні фахівці.

До участі у проведенні службового розслідування не можуть залучатися посадові особи державного органу, особисто заінтересовані у його результатах та прямо підпорядковані особі, стосовно якої проводиться службове розслідування.

Особи, які проводять службове розслідування, несуть персональну відповідальність за неповноту і необ`єктивність його висновків та за розголошення інформації щодо службового розслідування.

Особи, які проводять службове розслідування, мають право: одержувати пояснення від державного службовця, стосовно якого проводиться службове розслідування, та від інших осіб щодо обставин справи; одержувати у підрозділах державного органу чи за запитом в інших органах необхідні документи або їх копії та долучати до матеріалів справи; одержувати консультації відповідних спеціалістів з питань, що стосуються службового розслідування.

Державний службовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право:

1) надавати пояснення, а також відповідні документи та матеріали щодо обставин, які досліджуються;

2) порушувати клопотання про одержання і залучення до матеріалів нових документів, одержання додаткових пояснень осіб, які причетні до справи;

3) бути присутнім під час виконання відповідних заходів;

4) подавати в установленому порядку скарги на дії осіб, які проводять службове розслідування.

За результатами службового розслідування складається висновок про наявність чи відсутність у діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Висновок, складений за результатами проведеного службового розслідування центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, передається Комісії.

У разі якщо службове розслідування стосується інформації з обмеженим доступом, розслідування проводиться з урахуванням положень законів України «Про державну таємницю» і «Про інформацію» за відповідними правилами діловодства.

Згідно з ст.72 цього Закону на час здійснення дисциплінарного провадження державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов`язків.

Невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, що могло призвести або призвело до людських жертв, заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду фізичним або юридичним особам, державі, територіальній громаді, є підставою для відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків. Рішення про відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків приймається відповідно керівником державної служби або суб`єктом призначення.

Тривалість відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків не може перевищувати часу дисциплінарного провадження.

Під час відсторонення від виконання посадових обов`язків державний службовець зобов`язаний перебувати на робочому місці відповідно до правил внутрішнього службового розпорядку та сприяти здійсненню дисциплінарного провадження.

Із змісту наведених норм слідує, що ініціювання дисциплінарного провадження відносно державного службовця передбачає активну діяльність як суб`єкта призначення, так і відповідної дисциплінарної комісії.

Також в рамках дисциплінарного провадження може проводитися службове розслідування.

Водночас, тривалість дисциплінарного провадження не може носити необмеженого характеру, оскільки така тривала невизначеність «поза розумним сумнівом» сприяє погіршенню становища відповідного державного службовця (в розглядуваному випадку позивача), при цьому останній перебуває в стані правової невизначеності та очікує рішення суб`єкта призначення дисциплінарного провадження, що матиме важливий вплив на його подальше просування по службі, матеріального забезпечення тощо.

В частині визначення часових меж проведення дисциплінарного провадження колегія суддів вважає за доцільне застосувати приписи ч.3 ст.65, ч.5 ст.74 Закону України «Про державну службу», згідно яких державний службовець не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності, якщо минуло шість місяців з дня, коли керівник державної служби дізнався або мав дізнатися про вчинення дисциплінарного проступку, не враховуючи час тимчасової непрацездатності державного службовця чи перебування його у відпустці, або якщо минув один рік після його вчинення або постановлення відповідної окремої ухвали суду.

Також дисциплінарне стягнення до державного службовця застосовується не пізніше шести місяців з дня виявлення дисциплінарного проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці, а також не застосовується, якщо минув один рік після його вчинення.

Оскільки притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності після спливу вказаних строків є неприпустимим, тому саме із дотриманням вказаних строків повинен здійснюватися весь комплекс дій, що охоплюються дисциплінарним провадженням, і закінчуються рішенням суб`єкта призначення про накладення дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Під час судового розгляду відповідач не надав будь-яких доказів щодо проведення дисциплінарного провадження, здійснення службового розслідування, отримання від державного службовця письмових пояснень тощо.

За таких умов відсутність будь-яких заходів для проведення і завершення дисциплінарного провадження вірно розцінена судом першої інстанції як протиправна бездіяльність відповідача, оскільки з його боку не було вчинено дій (позитивних чи негативних для позивача) по дисциплінарному провадженню відносно ОСОБА_1 .

Оскільки дисциплінарне провадження триває майже 2 роки, протягом яких ОСОБА_1 є відстороненим від виконання обов`язків, тому така бездіяльність відповідача прямо суперечить вимогам законодавства та порушує право позивача на працю та достатній життєвий рівень, які гарантовані ст.ст.43, 48 Конституції України.

Окрім цього, рішення про звільнення позивача з посади начальника Управління Держрибагентства у Закарпатській обл. відповідачем не приймалося, а тому спір в цій частині є відсутнім.

Щодо стягнення коштів в сумі середньої заробітної плати; коштів в сумі компенсації за невикористану щорічну чергову та додаткову відпустку; коштів в сумі оплати строків перебування на лікарняному як тимчасово непрацездатного; коштів в сумі матеріальної допомоги; суми інших передбачених законодавством додаткових платежів, враховуючи 3 % річних за час затримки та компенсацію індексу інфляції за час відсторонення від виконання посадових обов`язків, колегія суддів вважає, що первинно відповідач повинен завершити дисциплінарне провадження.

Саме від результатів завершення дисциплінарного провадження буде залежати правильність вирішення позовних вимог в цій частині.

Водночас, чинним законодавством передбачено стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу лише у випадках доведення протиправності відсторонення від роботи (посади, виконання посадових обов`язків).

Так, відповідно до роз`яснень, наведених у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП України).

Згідно з ч.4 ст.72 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі закриття дисциплінарного провадження без притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності йому оплачується у розмірі середньої заробітної плати час відсторонення від виконання посадових обов`язків в установленому порядку.

Оскільки оцінка правомірності відсторонення позивача від посади виходить за межі розглядуваного спору, дисциплінарне провадження стосовно позивача є незавершеним, тому питання виплати середньої заробітної плати час відсторонення від виконання посадових обов`язків не може бути вирішеним, а заявлені в цій частині позовні вимоги слід вважати передчасними.

Щодо дотримання позивачем строків звернення до суду із розглядуваним позовом колегія суддів враховує, що правопорушення відносно позивача у вигляді протиправної бездіяльності відповідача щодо вчинення завершальних дій по дисциплінарному провадженню носить триваючий характер; на момент звернення позивача до суду рішення про його притягнення до дисциплінарної відповідальності або винесення рішення щодо закриття дисциплінарного провадження відповідачем не прийнято.

Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

При вирішенні наведеного процесуального питання колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018р. у справі № 804/285/16, згідно якої спори щодо проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення.

Зі змісту заявленого позову слідує, що предметом розгляду у даній справі є питання притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та виплати відповідних коштів.

З врахуванням зазначеного, до спірних правовідносин слід застосовувати норми ч.5 ст.122 КАС України.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами передбачено законом з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998р., заява № 28090/95, п.45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011р. за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000р., п.33).

Колегія суддів зазначає, що позивач у даній справі мав усі правові підстави для вчасного звернення до суду з відповідним позовом у вказані строки, однак через непослідовні дії та протиправну бездіяльність відповідача, незавершення кримінального провадження стосовно нього змушений був очікувати закінчення дисциплінарного провадження, звертатися з численними заявами до останнього тощо.

Відтак, сукупність наведених обставин в їх сукупності створила для позивача вагомі об`єктивні перешкоди для реалізації права на звернення до суду.

За таких умов суд першої інстанції обґрунтовано визнав строки звернення позивача до суду, які передбачені ч.5 ст.122 КАС України, пропущеними з поважних причин.

При цьому, позивач мав обґрунтовані законні очікування щодо вчинення певних дій відносно нього з боку роботодавця; позивач ОСОБА_1 вживав активні дії в розрізі обставин його відсторонення від виконання посадових обов`язків та в кінцевому підсумку змушений був звернутися до суду для спонукання відповідача завершити дисциплінарне провадження стосовного нього.

В частині решти доводів апеляційних скарг колегія суддів враховує, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неповного з`ясування судом обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені частково у визначений спосіб.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для часткового задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Державне агентство меліорації та рибного господарства України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державного агентства меліорації та рибного господарства України та представника адвоката Коваленка Олександра Миколайовича, діючого на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.07.2021р. в адміністративній справі № 260/990/21 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Державне агентство меліорації та рибного господарства України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді З. М. Матковська
С. М. Кузьмич
Повне судове рішення складено 20.10.2021р.