Справа № 580/241/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2021-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/241/21 Суддя першої інстанції: В.О. Гаврилюк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Єгорової Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та ОСОБА_1 на прийняте за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, визнання протиправним і скасування висновку, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - Відповідач, МВС України), в якому просив:

- визнати порушення МВС України прав і законних інтересів ОСОБА_1 при прийнятті рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги підтверджених рішенням суду по справі № 580/3581/19;

- визнати протиправними дії МВС України щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності ОСОБА_1 відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850;

- визнати протиправним та скасувати висновок від 09.07.2020 року про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 прийнятий директором ДФОП МВС України всупереч рішенню Черкаського окружного адміністративного суд) від 19.12.2019 року у справі № 580/3581/19;

- визнати за ОСОБА_1 право на отримання одноразової грошової допомоги у відповідності до Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності працівника міліції затвердженого Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 відповідно до висновку Ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області від 05.06.2020 року;

- зобов`язати МВС України відповідно до ч. 6 ст. 23 Закону України "Про міліцію" № 565-ХІІ та пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про національну поліцію" № 580-VIІI у визначений п. 9 Порядку затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 місячний строк після вступу судового рішення в законну силу прийняти рішення (висновок) про призначення та виплату грошової допомоги відповідно до висновку Ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області від 05.06.2020 року;

- зобов`язати МВС України відповідно до п. 10 Порядку затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 надіслати рішення (висновок) про призначення та виплату грошової допомоги ОСОБА_1 голові ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області у строк не пізніше двох місяців з дня прийняття зазначеного рішення (висновку) та в межах і за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом для МВС України, виділити та перерахувати на розрахунковий рахунок УМВС України в Черкаській області грошові кошти передбачені для виплати одноразової грошової допомоги, для подальшого їх перерахування на особистий рахунок ОСОБА_1 ;

- визнати протиправними дії МВС України щодо неналежного розгляду скарги ОСОБА_1 від 07.12.2020 року;

- зобов`язати МВС України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 07.12.2020 року та надати відповідь відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» № 393/96-ВР;

- стягнути з МВС України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30000 (тридцять тис) грн, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду, шляхом зобов`язання МВС України подати у місячний термін з часу набуття рішенням законної сили звіт про виконання рішення суду.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 28.05.2021 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною відмову МВС України, оформлену висновком від 09.07.2020 року, в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 ;

- зобов`язано МВС України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до висновку ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області від 05.06.2020 року.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції, виходив з того, що право ОСОБА_1 на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ч. 6 ст. 23 Закону України «Про міліцію» вже встановлене рішенням суду, а тому відмова МВС України, оформлена висновком від 09.07.2020 року, у призначенні одноразової грошової допомоги є протиправною. У зв`язку з чим суд прийшов до висновку про зобов`язання МВС України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що звернення Позивача було розглянуто Відповідачем у встановлені законодавством порядок і спосіб, а доказів заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди матеріали справи не містять.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що не вбачається можливим призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, оскільки відсутній повний пакет документів, а саме акт розслідування нещасного випадку у разі наявності висновку службової перевірки по факту отримання поранення Позивачем. Також Відповідачем зауважено, що вимога про прийняття рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2021 року відкрито апеляційне провадження за цією апеляційною скаргою та встановлено строк для подачі відзиву на неї.

Також, не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог та задовольнити позовні вимоги в частині:

- визнати протиправним та скасувати висновок від 09.07.2020 року про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 прийнятий директором ДФОП МВС України всупереч рішенню Черкаського окружного адміністративного суд) від 19.12.2019 року у справі № 580/3581/19;

- визнати протиправними дії МВС України щодо неналежного розгляду скарги ОСОБА_1 від 07.12.2020 року;

- зобов`язати МВС України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 07.12.2020 року та надати відповідь відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» № 393/96-ВР;

- стягнути з МВС України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30000 (тридцять тис) грн, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду, шляхом зобов`язання МВС України подати у місячний термін з часу набуття рішенням законної сили звіт про виконання рішення суду.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що Відповідачем не було допущено порушень при підготовці відповіді на його скаргу, не відповідає фактичним обставинам справи. Також Позивачем наголошено на тому, що Відповідач більше двох років ухиляється від належного виконання судових рішень, а тому ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Відзивів на апеляційні скарги не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.08.2021 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ та був звільнений на підставі п. 63 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за вислугою років) 01.12.2002 року.

Відповідно висновку за матеріалами службової перевірки по факту отриманого ст. оперуповноваженим ВКР УБОЗ капітаном міліції ОСОБА_1 поранення від 01.07.2000 року, затвердженого начальником УБОЗ УМВС України в Черкаській області 01.07.2000 року поранення отримане ОСОБА_1 рахувати отриманим при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки і боротьбі із злочинністю.

Відповідно до постанови ВЛК УМВС України в Черкаській області від 13.02.2003 року № 3 травма так, пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Згідно виписки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 541392 від 24.04.2017 року - ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із травмою, пов`язаною із виконанням службових обов`язків, безтерміново. Довідкою серії 12 ААА № 026683 від 24.04.2017 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, визначено ступінь втрати працездатності у відсотках 80 (вісімдесят).

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду 04.10.2018 року у справі №823/954/18 визнано протиправними дії МВС України щодо повернення матеріалів про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 та зобов`язано МВС України повторно розглянути матеріали щодо призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 та прийняти рішення, яким призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності в розмірі передбаченому ч. 6 ст. 23 Закону України «Про міліцію».

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2019 року рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 04.10.2018 року в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 скасовано.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду 19.12.2019 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2020 року, визнано неправомірною бездіяльність МВС України щодо неприйняття рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, пов`язаної з проходженням служби в органах внутрішніх справ та зобов`язано МВС України прийняти рішення за результатами розгляду питання про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 відповідно до висновку УМВС України в Черкаській області від 14.03.2019, у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із виконанням службових обов`язків в органах внутрішніх справ, з урахуванням висновків суду, викладених в мотивувальній частині судового рішення.

Ліквідаційною комісією МВС України в Черкаській області 05.06.2020 року складено висновок про призначення одноразової грошової допомоги на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду 19.12.2019 року у адміністративній справі № 580/3581/19 та подано до МВС висновок щодо виплати грошової допомоги.

09.07.2020 року МВС України прийняло рішення про відмову в призначенні грошової допомоги ОСОБА_1 .

У грудні 2020 року Позивач звернувся до Відповідача зі скаргою, в якій просив відповідно до ст. ст. 16, 19 Закону України «Про звернення громадян» переглянути зазначений висновок від 05.06.2020 року та призначити одноразову грошову допомогу (а.с. 61-62).

Листом від 11.01.2021 року № Р-461/15 МВС України повідомило ОСОБА_1 , що рішення Черкаського окружного адміністративного суду 19.12.2019 року у адміністративній справі № 580/3581/19 виконане відповідно до встановлених судом зобов`язань (а.с. 63).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів абз. 3 п. 15 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», ст. 23 Закону України «Про міліцію», ст. ст. 1, 3, 16, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян», а також ряду положень Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850 (далі - Порядок №850), суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ч. 6 ст. 23 Закону України «Про міліцію», у той час як його звернення було розглянуто в установленому порядку, а докази заподіяння Позивачу моральної шкоди відсутні.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про міліцію" у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На виконання ст. 23 Закону України «Про міліцію» постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року затверджено Порядок № 850.

Відповідно до п. 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії (п. 2 Порядку № 850).

Згідно пункту 5 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" (набрав чинності 07.11.2015 року) визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про міліцію".

Разом з тим, за змістом п. 15 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" вказаного Закону, право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ч. 6 ст. 23 Закону України "Про міліцію" і таке право, як вірно зазначено судом першої інстанції, встановлене в рішенні Черкаського окружного адміністративного суду від 19.12.2019 року у справі № 580/3581/19, яке набрало законної сили 26.02.2020 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи Відповідача про те, що судом першої інстанції не взято до уваги вимоги п. 7 Порядку 850, а саме те, що Позивачем не надано акта розслідування нещасного випадку, що стався з ним під час проходження служби в органах внутрішніх справ та акту, що свідчить про причини та обставини його травми), що свідчить про відсутність повного пакету документів, колегією суддів оцінюється критично з огляду на наступне.

Так, Позивачем до заяви долучено висновок УБОЗ УМВС України в Черкаській області від 01.07.2000 року, згідно якого поранення отримане ОСОБА_1 при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки і боротьбі із злочинністю та постанову ВЛК УМВС України в Черкаській області від 13.02.2003 року № 3, згідно якої травма, яка пов`язана з виконанням службових обов`язків і ОСОБА_1 непридатний до військової служби зі зняттям з військового обліку. Означені документи є чинними та не скасованими, а протилежних доказів ніж ті, які наведені у вказаних документах, Відповідачем суду не надано.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вказані вище обставини були встановлено у рішенні Черкаського окружного адміністративного суду від 04.10.2018 року та постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2019 року у справі № 823/954/18, а тому відповідно до ст. 78 КАС України не потребують доказування.

Посилання Відповідача на те, що покладенням на нього обов`язку прийняти рішення про призначення Позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до висновку Ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області є втручанням у дискреційні повноваження МВС України, судовою колегією оцінюється критично.

Так, згідно правових позицій Верховного Суду, висловлених, зокрема, у постановах від 23.01.2018 року у справі №208/8402/14-а та від 27.02.2018 року у справі №816/591/15-а, а також у постановах від 13.02.2018 року у справі №361/7567/15-а, від 07.03.2018 року у справі №569/15527/16-а, від 20.03.2018 року у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 року у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 року у справі №569/16681/16-а, від 12.04.2018 року у справі №826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); п. 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); п. 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); п. 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Відтак, приймаючи рішення про зобов`язання орган державної влади виконати свої дискреційні повноваження, суд, перш за все, відновлює баланс взаємодії між органами державної влади та суб`єктами господарювання.

При цьому, суд, приймаючи саме таке рішення на захист порушених прав суб`єктів господарювання - про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певну дію, унеможливлює виникнення вільного трактування та зловживання з боку органів державної влади своїми дискреційними повноваженнями.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року), суд вказав, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

У рішенні Європейського Суду з прав людини, у справі «Волохи проти України» зазначено: «Таким чином, Суд доходить висновку, що це втручання не може розглядатися як таке, що було здійснене «згідно із законом», оскільки законодавство України не визначає з достатньою чіткістю межі та умови здійснення органами влади своїх дискреційних повноважень у сфері, про яку йдеться, та не передбачає достатніх гарантій захисту від свавілля при застосуванні таких заходів спостереження.»

У рішенні у справі «Гасан і Чауш проти Болгарії» вказується: «Суд зазначає, що у даному випадку відповідне законодавство не передбачало чітких критеріїв щодо реєстрації керівництва конфесій, що змінилося, а також не передбачало ніяких процедурних гарантій захисту від свавільного використання дискреційних повноважень...».

Будь-яка дія органів державної влади має будуватися на цьому принципі, а відтак чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004 року). Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гавенда проти Польщі» від 14.03.2002 року, рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Аманн проти Швейцарії» від 16.02.2000 року).

Також Європейський Суд з прав людини рішенням у справі «Креслена» від 24.04.1990 року зазначає, що «закон, який надає дискреційне право, має визначати межі здійснення такого права, хоча докладні правила та умови мають міститися в нормах субстантивного права. Проте надання законом виконавчій владі, чи судді нічим не обмеженого дискреційного права, суперечило б принципові верховенства права. Отже, закон має досить чітко визначати межі будь-яких таких повноважень, наданих компетентним органам, а також спосіб їх застосування, щоб забезпечувати належний захист особистості від свавільного втручання».

Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні у справі «Фадеева проти Росії» від 09.06.2005 року, в якому Європейський Суд з прав людини з відсилкою до справи «Баклі проти Сполученого Королівства», зазначив, що: «Згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку «необхідності» втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції».

Адміністративний суд наділений дієвим важелем проти незаконних дій з боку представників влади України і здійснених ними в трактуванні дискреційних повноважень (постанова Вищого адміністративного суду України від 23.03.2017 року у справі №804/4335/16).

Судова колегія вважає, що Відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі №208/8402/14-а, від 29.03.2018 року у справі №816/303/16, від 25.05.2018 року у справі №826/6102/16.

Судовою колегією враховується, у межах спірних правовідносин праву Позивача отримати одноразову грошову допомогу кореспондує обов`язок Відповідача прийняти рішення про її призначення.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням викладеного судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що покладення на Відповідача обов`язку прийняти рішення про призначення Позивачу одноразової грошової допомоги не може вважатися втручанням у дискреційні повноваження МВС України.

Що стосується вимоги Позивача про визнання протиправними дій Відповідача щодо неналежного розгляду скарги ОСОБА_1 від 07.12.2020 року, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 звернувся до МВС України із скаргою від 07.12.2020 року (а.с. 99-100), а МВС України надано ОСОБА_1 відповідь № Р-461/15 від 11.01.2021 року, тобто Відповідач розглянув скаргу ОСОБА_1 та надав відповідь у термін, визначений ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», оскільки 07-10.01.2021 року були неробочими і вихідними.

Твердження Позивача про те, що Відповідачем розглянуто його скаргу як особи з інвалідністю внаслідок війни з порушенням вимог ч. 2 ст. 16 Закону України «Про звернення громадян» не особисто першим керівником державних органів, судовою колегією оцінюється критично, оскільки, як вбачається із змісту скарги від 07.12.2020 року, до неї не додавалися документи, які б підтверджували відповідний статус ОСОБА_1 . У свою чергу, незгода з викладеними у відповіді на звернення позиціями не може свідчити, що таке звернення не було розглянуто.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Відповідача моральної шкоди у розмірі 30 000 грн, колегія суддів зазначає таке.

Згідно ст. 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Таким чином, для відшкодування шкоди за правилами ст.1166 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме:

- неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо заподіювач шкоди не був уповноважений на такі дії.

- наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі.

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди.

- вина заподіювана шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставин справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів звертає увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

У контексті зазначеного колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Отже, першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якої доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За правилами ст. ст. 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Викладене, у свою чергу, свідчить, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02.09.2020 року у справі №1340/4056/18.

Зважаючи на те, що Позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені Позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, колегія суддів погоджується з висновком судів першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо питання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення колегія суддів враховує, що у відповідності до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Вказаною статтею Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Колегія суддів зазначає, що Позивачем не зазначено жодної обґрунтованої підстави для встановлення судового контролю, а тому, зважаючи на зобов`язальний характер резолютивної частини судового рішення та відсутність підстав вважати, що Відповідач буде ухилятися від його виконання, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності підстав для встановлення судового контролю за виконанням цього рішення суду.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційних скаргах доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

Н.М. Єгорова

Повний текст постанови складено та підписано « 20» жовтня 2021 року.