Справа № 420/13632/20
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2021-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/13632/20
Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідачаКравця О.О.
судді -Зуєвої Л.Є.
судді - за участю секретаря: Коваля М.П. Юрчак М.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 року по справі № 420/13632/20, прийнятого в порядку письмового провадження у складі судді Харченко Ю.В., за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

04 грудня 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ГУ ДМС України в Одеській області, в якому просили:

визнати незаконним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про повторне повернення справ про встановлення належності до громадянства України відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про громадянство України" на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 про встановлення належності до громадянства України та ухвалити рішення про встановлення належності вказаних осіб до громадянства України.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 року позов був задоволений.

II. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права та просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги апелянт, обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 не надав жодного оригіналу документа, який би підтверджував його проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) та на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13.11.1991). Таким чином, за наданими позивачем до заяви від 24.11.2018 документами не було встановлено належність позивача до громадянства України та, зокрема, не встановлено, що він за станом на 24 серпня 1991 року перебував в громадянстві колишнього СРСР, оскільки документи, що підтверджують зазначений факт, ним надані не були.

Апелянт зазначає, що Суворовським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області листом від 03.06.2020 № 5116-816/5116.1-19 повідомлено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про виявлені ГУ ДМС України в Одеській області недоліки під час розгляду документів про встановлення належності до громадянства України. Тому ТУ ДМС України в Одеській області вважає, що відсутні порушення прав позивачів з боку самого відповідача, яке, на думку позивачів, виразилась у не встановленні їх належності до громадянства України та не видачі паспорта громадянина України.

III. ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.124 -127 КАС України.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав:

IV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 24.11.2018 звернувся до Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про проведення процедури встановлення особи (т.1 а/с 147).

Звертаючись з вказаною заявою, позивач до пояснень долучив наступні копії документів: паспорт громадянина НОМЕР_1 . вид. 15.02.2006 № НОМЕР_2 (т.1 а/с 154), свідоцтво про народження НОМЕР_3 , видане 17.11.1962 р. Молодогвардійською м/р. Краснодонського району, Луганської області, а/з 257 від 10.11.1962 (т.1 а/с 155); Довідка № 538/71 від 23.05.1996 про набуття громадянства Російської Федерації разом з дітьми (т.1 а/с 153); свідоцтво про шлюб НОМЕР_4 від 28.07.1984. видане Виконкомом Молодогвардійської м/ради Луганської області а/з 172 від 28.07.1984 (т.1 а/с 156); військовий квиток НОМЕР_5 , виданий 04.07.1982 (т.1 а/с 157-159).

21.12.2018, прийнято рішення, за яким особу ОСОБА_1 встановлено, але не встановлено належності до громадянства України (т.1 а/с 189-192).

ОСОБА_2 24.11.2018 звернувся до Суворовського РВ у м. Одесi ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про проведення процедури встановлення особи (т.1 а/с 118).

Звертаючись з вказаною заявою, позивач до пояснень долучив наступні копії документів: свідоцтво про народження НОМЕР_6 , видане 20.03.1985 р. Молодогвардійською м/р, Краснодонського району, Луганської області (т.1 а/с 201), Довідка № 538/71 від 23.05.1996 про набуття громадянства Російської Федерації разом з батьком ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а/с 200).

За результатами розгляду заяви висновком, затвердженим начальником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 21.12.2018, прийнято рішення, за яким особу ОСОБА_2 встановлено, але не встановлено належності до громадянства України (т.1 а/с 226-227).

ОСОБА_3 24.11.2018 звернувся до Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про проведення процедури встановлення особи (т.1 а/с 231), до пояснень долучив наступні копії документів: свідоцтво про народження НОМЕР_7 , видане 16.06.1990 р. Молодогвардійською м/р, Краснодонського району, Луганської області, а/з 183 від 16.06.1990 (т.1 а/с 237); Довідка № 538/71 від 23.05.1996 про набуття громадянства Російської Федерації разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а/с 236).

За результатами розгляду заяви висновком, затвердженим начальником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 21.12.2018, прийнято рішення, за яким особу ОСОБА_3 встановлено, але не встановлено належності до громадянства України (т.1 а/с 188-191).

06.11.2019 позивач ОСОБА_1 звернувся до Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області з метою подання заяви про встановлення належності до громадянства України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України»; п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» (т.1 а/с 217-219).

22.12.2018 ОСОБА_1 за підписом начальника Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області видано довідку встановлення особи.

06.11.2019 ОСОБА_1 звернувся із заявою про встановлення належності до громадянства України, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України», до якої додано довідку № 5116/3466 про встановлення особи, рішення суду та квитанцію про сплату адміністративних послуг.

07.11.2019 начальником Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області складено рішення про встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України» ОСОБА_1 з 24.08.1991, яке в подальшому направлено для погодження та затвердження до ГУ ДМС України в Одеській області.

06.11.2019 позивач ОСОБА_2 звернувся до Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області з метою подання заяви про встановлення належності до громадянства України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України»; п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України».

22.12.2018 ОСОБА_2 за підписом начальника Суворовського РВ у м. Одесi ГУ ДМС України в Одеській області видано довідку № 5116/3467 про встановлення особи.

06.11.2019 ОСОБА_2 звернувся із заявою про встановлення належності до громадянства України, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України», до якої додано довiдку № 5116/3467 про встановлення особи, рішення суду та квитанцію про сплату адміністративних послуг.

07.11.2019 начальником Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області складено рішення про встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України» ОСОБА_2 з 24.08.1991, яке в подальшому направлено для погодження та затвердження до ГУ ДМС України в Одеській області.

06.11.2019р. позивач ОСОБА_3 звернувся до Суворовського РВ у м. Одесi ГУ ДМС України в Одеській області з метою подання заяви про встановлення належності до громадянства України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України»; п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України».

22.12.2018р. ОСОБА_3 за підписом начальника Суворовського РВ у м. Одесi ГУ ДМС України в Одеській області видано довідку № 5116/3468 про встановлення особи.

06.11.2019 ОСОБА_3 звернувся із заявою про встановлення належності до громадянства України, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України», до якої додано довідку № 5116/3468 про встановлення особи, рішення суду та квитанцію про сплату адміністративних послуг.

07.11.2019р. начальником Суворовського PB у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області складено рішення про встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України» ОСОБА_3 з 24.08.1991, яке в подальшому направлено для погодження та затвердження до ГУ ДМС України в Одеській області.

14.11.2019р. ГУ ДМС України в Одеській області листом № 5100.4.5/18745-19 справу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 повернуто до Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області та зазначено, що проведеною перевіркою встановлено, що оформлення матеріалів про встановлення належності до громадянства не відповідає п. 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, а саме відсутня копія паспорта громадянина колишнього СРСР (у разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт) (т.1 а/с 85).

23.11.2019р. Суворовським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області було надано відповідь ОСОБА_2 за № 5116-2547/5116.1-19 в якій зазначено, що «під час перевірки було встановлено, що подані позивачем документи не оформлені відповідно до вимог чинного законодавства, а саме - не відповідає п. 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, а саме відсутня копія паспорта громадянина колишнього СРСР (у разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт) (т.1 а/с 140).

23.11.2019р. Суворовським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області було надано відповідь ОСОБА_1 за № 5116-2549/5116.1-19 в якій зазначено, що «під час перевірки було встановлено, що подані позивачем документи не оформлені відповідно до вимог чинного законодавства, а саме - не відповідає п. 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, а саме відсутня копія паспорта громадянина колишнього СРСР (у разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт) (т.1 а/с 142).

23.11.2019 Суворовським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області було надано відповідь ОСОБА_3 за № 5116-2548/5116.1-19 в якій зазначено, що «під час перевірки було встановлено, що подані позивачем документи не оформлені відповідно до вимог чинного законодавства, а саме - не відповідає п. 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, а саме відсутня копія паспорта громадянина колишнього СРСР (у разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт) (т.1 а/с 141).

22.01.2020 р. ОСОБА_1 за підписом начальника Суворонського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області видано довідку про те, що станом на 24.08.1991 року позивач перебував в громадянстві колишнього СРСР та був документований паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_8 виданий 12.12.1979 Молодогвардійським міським відділом міліції Луганської області.

22.01.2020р. ОСОБА_2 за підписом начальника Суворовського РВ у м. Одесi ГУ ДМС України в Одеській області видано довідку про те, що станом на 24.08.1991 року позивач перебував в громадянстві колишнього СРСР та був неповнолітнім.

22.01.2020р. ОСОБА_3 за підписом начальника Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області видано довідку про те, що станом на 24.08.1991 року позивач перебував в громадянствi колишнього СРСР та був неповнолітнім.

23.01.2020р. матеріали особової справи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 після доопрацювання були направлені для погодження та затвердження до ГУ ДМС України в Одеській області .

Матеріали особової справи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_4 були повернуті Головним управлінням ДМС України в Одеській області до Суворовського РВ, відповідно до листа від 25.02.2020 року №5100.4.5/4630-20. В якому повідомлено, що коло осіб, які є громадянами України, визначено статтею 3 Закону України «Про громадянство України». Так, громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України або. які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Згідно пункту 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 № 215 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особи, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України, стосується виключно громадян колишнього СРСР. При цьому до матеріалів справ про встановлення особи на ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 долучені паспорти громадян Російської Федерації (т.1 а/с 76).

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 16 квітня 2019 року по справі № 523/1791/19 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/81270738), яке набрало законної сили 21.05.2019 року, був встановлений факт постійного проживання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Молодогвардійськ Донецької області на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, встановлений факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Молодогвардійськ Донецької області на території України у неповнолітньому віці станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, встановлений факт постійного проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Молодогвардійськ Донецької області на території України у неповнолітньому віці станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Судовим рішенням було також встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Молодогвардійськ Краснодонського району Ворошиловградської (Луганської) області. Вищевказаний факт підтверджується копією військового квитка НОМЕР_5 , а також копією трудової книжки, оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні. З трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що 24.05.1991р. він був прийнятий до кооперативу «Мастер-2» у місті Молодогвардійськ Луганської області, а з 17.06.1991р. працював у Малому спільному підприємстві Виробничо-комерційна фірма "Школа натурального дизайна", яке проіснувало до 2005 року та у якому заявник 17.06.1991 року зайняв посаду директора. 28 липня 1984р. ОСОБА_1 одружився з ОСОБА_6 , актовий запис № 172, зареєстрований Виконкомом Молодогвардійської ради Ворошиловградської (Луганської) області. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , народилась у м. Молодогвардійськ Луганської області, а також має паспорт громадянина України серії НОМЕР_9 , виданий Краснодонським МВ УМВС України в Луганській області, та має реєстрацію АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 у м. Молодогвардійськ Краснодонського району Ворошиловградської (Луганської) області, актовий запис № 122 від 20.03.1985р., зареєстрований Виконкомом Молодогвардійської ради Ворошиловградської (Луганської) області. ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , у м. Молодогвардійськ Краснодонського району Ворошиловградської (Луганської) області, актовий запис № 123 від 16.06.1990р., зареєстрований Виконкомом Молодогвардійської ради.

Вищенаведеним судовим рішенням також встановлено, що заявники звертались до Суворовського відділу ДМС України в Одеській області із заявами про встановлення особи з подальшим оформленням паспорту громадянина України, особи їх були встановлені, проте відмовлено у видачі паспортів. В судовому засіданні були допитані в якості свідків ОСОБА_6 , яка підтвердила той факт, що дійсно її чоловік та діти не мають паспортів громадянина України, оскільки частина документів була втрачена, а тому вони не мали можливість підтвердити факт проживання на території України. Вона підтвердила, що вона спільно із сім`єю, тобто її чоловіком та дітьми постійно проживали на території України, у тому числі станом на 1991р.. Свідок ОСОБА_7 також підтвердила факт, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 проживали у 1991р. у м. Молодогвардійськ Краснодонського району Ворошиловградської (Луганської) області, оскільки вона також проживала у цьому місті.

V. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ТА ОЦІНКА СУДУ :

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Закон України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-ІІІ. Цей Закон відповідно до Конституції України визначає правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Статтею 1 Закону № 2235-ІІІ визначено, що у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках;

іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;

особа - фізична особа;

дитина - особа віком до 18 років;

законні представники - батьки, усиновителі, батьки-вихователі, прийомні батьки, патронатні вихователі, опікуни, піклувальники, представники закладів, які виконують обов`язки опікунів і піклувальників;

Стаття 2 Закону № 2235-ІІІ визначає принципи законодавства про громадянство України, якими є принципи: 1) єдиного громадянства 2) запобігання виникненню випадків без громадянства; 3) неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; 4) визнання права громадянина України на зміну громадянства; 5) неможливості автоматичного набуття громадянства України іноземцем чи особою без громадянства внаслідок укладення шлюбу з громадянином України або набуття громадянства України його дружиною (чоловіком) та автоматичного припинення громадянства України одним з подружжя внаслідок припинення шлюбу або припинення громадянства України другим з подружжя; 6) рівності перед законом громадян України незалежно від підстав, порядку і моменту набуття ними громадянства України; 7) збереження громадянства України незалежно від місця проживання громадянина України.

Згідно ст.3 Закону №2235-ІІІ громадянами України є:

усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Згідно ст.6 Закону №2235-ІІІ Громадянство України набувається:

1) за народженням;

2) за територіальним походженням;

3) внаслідок прийняття до громадянства;

4) внаслідок поновлення у громадянстві;

5) внаслідок усиновлення;

6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя;

7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки;

8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини;

9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства;

10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Відповідно до ст.8 Закону № 2235-ІІІ особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Іноземці із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Іноземці, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави, або якщо міжнародні договори України з іншими державами, громадянами яких є іноземці, передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України, а також від осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, та осіб без громадянства.

Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

Особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави. Вимога про взяття зобов`язання повернути паспорт іноземної держави не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні.

Указом Президента України «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України»» від 27.03.2001 № 215/2001 (далі - Указ № 215/2001) затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Пунктом 7 Розділу II Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується (зокрема) Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.

Згідно п. 10 розділу ІІ Порядку для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію свідоцтва про народження;

в) один із таких документів:

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року;

- копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Якщо документи про встановлення належності до громадянства України подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року була неповнолітньою та проживала в Україні не з батьками (одним із них), а з іншим законним представником, подається також копія документа про встановлення опіки чи піклування.

Відповідно до п.90 розділу IV Порядку встановлено порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства:

Територіальний орган Державної міграційної служби України перевіряє відповідність оформлення документів щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України.

Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України.

Згідно з пп. в) п. 9 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 16.08.2012 № 715, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07.09.2012 за № 1549/21861 затверджено зразки документів, які подаються для встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, та журналів обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

З огляду на викладене, визначення місця проживання повнолітніх та неповнолітніх осіб у 1991 році має здійснюватися відповідно до положень Цивільного кодексу Української PCP

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЦК УРСР місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 ЦК УРСР місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Відповідно до ст.15 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на громадянство, ніхто не може бути безпідставно позбавлений громадянства або права змінити своє громадянство.

У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Європейська конвенція про громадянство від 6 листопада 1997 року ,ратифікованої із застереженням та заявою Законом N 163-V ( 163-16 ) від 20.09.2006 року визначає "громадянство" означає правовий зв`язок між особою та державою без зазначення етнічного походження особи;

Згідно ст.6 Європейської конвенції про громадянство ,кожна держава-учасниця передбачає у своєму внутрішньодержавному праві, що її громадянство ex lege набувають

такі особи:

a) діти, один із батьків яких на час народження цих дітей має громадянство цієї держави-учасниці, за винятком будь-яких випадків, що можуть бути передбачені у її внутрішньодержавному праві для дітей, які народилися за межами держави. Стосовно дітей, батьківство яких встановлюється шляхом визнання, у судовому порядку або шляхом подібних процедур, кожна держава-учасниця може передбачити, що дитина набуває її громадянства за процедурою, яка визначається її внутрішньодержавним правом;

b) знайдені на її території немовлята, які інакше стали б особами без громадянства.

2. Кожна держава-учасниця передбачає у своєму внутрішньодержавному праві, що її громадянства набувають народжені на її території діти, які при народженні не набувають іншого громадянства. Таке громадянство надається:

a) ex lege при народженні; або

b) в подальшому дітям, які є особами без громадянства, на заяву, що подається до відповідного органу безпосередньо дитиною чи від її імені у спосіб, встановлений внутрішньодержавним правом держави-учасниці. Така заява може бути подана за умови законного та постійного проживання заявника на її території упродовж періоду, який не перевищує п`яти років і безпосередньо передує поданню заяви.

3. Кожна держава-учасниця передбачає у своєму внутрішньодержавному праві можливість натуралізації для осіб, які законно та постійно проживають на її території. Встановлюючи умови натуралізації, вона не повинна передбачати ценз осілості, який

перевищує десять років до подання заяви.

4. Кожна держава-учасниця у своєму внутрішньодержавному праві спрощує процедуру набуття її громадянства для таких осіб:

a) другий з подружжя, що перебуває у шлюбі з її громадянином;

b) діти одного з її громадян, стосовно яких передбачені винятки, зазначені у підпункті "a" пункту 1 статті 6;

c) діти, один із батьків яких набуває чи вже набув її громадянства;

d) діти, усиновлені одним із її громадян;

e) особи, що народилися на її території та законно і постійно на ній проживають;

f) особи, що законно і постійно проживають на її території упродовж певного періоду, який розпочався до досягнення ними 18 років, причому тривалість цього періоду визначається внутрішньодержавним правом відповідної держави-учасниці;

g) особи без громадянства та особи, визнані як біженці, що законно та постійно проживають на її території.

Згідно ст.7 Європейської конвенції про громадянство ,держава-учасниця не може передбачати у своєму внутрішньодержавному праві втрату її громадянства ex lege або на

ініціативу самої держави-учасниці, за винятком таких випадків:

a) добровільне набуття іншого громадянства;

b) набуття громадянства держави-учасниці внаслідок шахрайських дій, подання неправдивих відомостей або приховування будь-якого суттєвого факту, що має відношення до заявника;

c) добровільна служба в іноземному військовому формуванні;

d) поведінка, яка серйозно зашкоджує життєво важливим інтересам держави-учасниці;

e) відсутність справжнього зв`язку між державою-учасницею та її громадянином, який постійно проживає за кордоном;

f) якщо під час неповноліття дитини встановлено, що визначені у внутрішньодержавному праві умови, які дозволили їй набути ex lege громадянства держави-учасниці, більше не виконуються;

g) усиновлення дитини, якщо дитина набуває іноземного громадянства або має іноземне громадянство одного чи обох усиновителів.

2. Держава-учасниця може передбачати втрату її громадянства для дітей, батьки яких втратили громадянство цієї держави, за винятком випадків, що охоплюються підпунктами "c" та "d" пункту 1.

Однак діти не втрачають громадянство цієї держави, якщо один із їхніх батьків залишається громадянином цієї держави.

3. Держава-учасниця не може передбачати у своєму внутрішньодержавному праві втрату її громадянства згідно з пунктами 1 і 2 цієї статті, якщо відповідна особа стане внаслідок цього особою без громадянства, за винятком випадків, зазначених у

підпункті "b" пункту 1 цієї статті.

Право кожного на громадянство закріплено в статті 15 Загальної декларації прав людини і визнано в багатьох інших міжнародних і регіональних договорах про права людини Основоположній характер права на громадянство і заборона довільного позбавлення громадянства були знову підтверджені Генеральною Асамблеєю в її резолюції 50/152 і Радою з прав людини в його резолюціях 7/10, 10/13, 13/2, 20/5 та 26/14. Держави зобов`язані приймати закони, які регламентують придбання громадянства, відмова від громадянства і втрату громадянства таким чином , щоб це відповідало їх міжнародним зобов`язанням, в тому числі в області прав людини. Зокрема, держави несуть відповідальність запобігати і скорочувати безгромадянство, належним чином співпрацюючи з міжнародною спільнотою, відповідно до резолюції 61/137 Асамблеї і резолюцією 26/14 Ради.

Відповідно до статті 7 Конвенції про права дитини , діти повинні реєструватися відразу ж після народження і з моменту народження мають право на придбання громадянства. Стаття 7 приділяє особливу увагу запобіганню безгромадянства, встановлюючи, що держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав, зокрема, коли в іншому випадку дитина залишиться без громадянства.

Згідно ст.4 Конвенції про скорочення безгромадянства ,чинної для України з 23.06.2013р., договірна Держава надає своє громадянство народженій не на території Договірної Держави особі, яка в іншому разі була б апатридом, якщо під час народження цієї особи хто-небудь з її батьків мав громадянство цієї Держави. Якщо її батьки мали не одне і те ж громадянство під час її народження, питання, чи повинна відповідна особа набути громадянство свого батька або матері, вирішується національним законодавством Договірної Держави. Надання громадянства відповідно до положень цієї частини відбувається:

(а) при народженні, в силу закону;

(b) після порушення перед належним органом влади клопотання відповідною особою або від її імені в порядку, встановленому національним законодавством. За умови дотримання положень частини 2 цієї статті жодне подібне клопотання не може бути відхилене.

Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року ,ратифікованим Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 р (надалі - Пакт) ,встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17). Кожна дитина має право на набуття громадянства (ч 3 ст. 24). Ніщо в цьому Пакті не може тлумачитись як таке, що означає, що якась держава, якась група чи якась особа має право займатися будь-якою діяльністю або чинити будь-які дії, спрямовані на знищення яких-небудь прав чи свобод, визнаних у цьому Пакті, або на обмеження їх у більшій мірі, ніж передбачається в цьому Пакті (ч.1 ст.5) .

За Цивільним кодексом України зміст права на недоторканність особистого і сімейного життя як одного з видів особистого немайнового права полягає в тому, що фізична особа вільно, на власний розсуд визначає свою поведінку у сфері свого приватного життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб та має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя (статті 270, 271, 301). Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (частина третя статті 269 Цивільного кодексу України).

Особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема, під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування.

Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі України: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ч.1,2 ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.»

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п. 25 «C. проти Бельгії» від 07.08.1996 р. (Reports 1996 III)). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п. 61 рішення Суду у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002 III та п.65. рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11).

Положення статті 8 не гарантують права на отримання певної національності або громадянство , тем не менш, ЕСПЛ раніше заявив, що не можна виключати того факту, що свавільне позбавлення громадянства може при певних обставинах підняти питання у контексті статті 8 Конвенції в силу впливу такої відмови (позбавлення) на приватне життя індивіда. (See Karassev v Finland (dec.), No.31414 / 96, ECHR 1999 II, and Slivenko v Latvia (dec.) [GC], no. 48321/99, § 77, ECHR 2002 II) ».

Будь-яке обмеження права засудженої особи на повагу до його приватного та сімейного життя має застосовуватися «згідно із законом» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції (див. рішення від 17 липня 2007 року у справі «Кучера проти Словаччини» (Kuиera v. Slovakia), заява № 48666/99, п. 127). Вислів «згідно із законом» не тільки диктує необхідність дотримання національного законодавства, але також пов`язаний з якістю зазначеного законодавства (див. рішення у справах «Нєдбала проти Польщі» (Niedbaіa v. Poland), заява № 27915/95, п. 79, від 4 липня 2000 року та «Градек проти Польщі» (Gradek v. Poland), заява № 39631/06, п. 42, від 8 червня 2010 року).

Законодавство, яке передає державним органам влади дискреційні повноваження, саме по собі не суперечить зазначеній вимозі (див. рішення у справах «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia), заява № 58442/00, п. 135, від 28 листопада 2002 року та «Вегера проти Польщі» (Wegera v. Poland), заява № 141/07, п. 71, від 19 січня 2010 року). Проте законодавство повинно з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення такого дискреційного повноваження, наданого компетентним органам влади, з огляду на «законну мету» відповідного заходу, аби забезпечити особу належним захистом від свавільного втручання (див., наприклад, рішення у справах «Аль-Нашиф проти Болгарії» (Al-Nashif v. Bulgaria), заява № 50963/99, п. 119, від 20 червня 2002 року та «Алєксєєва проти Латвії» (Aleksejeva v. Latvia), заява № 21780/07, п. 55, від 3 липня 2012 року).

Ступінь необхідної чіткості національного законодавства - яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки - значною мірою залежить від змісту відповідного законодавства, сфери, яку воно регулює, а також від числа та статусу осіб, яких воно стосується (див. рішення у справі «Гасан та Чауш проти Болгарії» (HasanandChaush v. Bulgaria) [ВП], заява № 30985/96, п. 84, ECHR 2000-XI).

Пошук визначеності має залишатися на розумному рівні, щоб його наслідком не стала надмірна жорсткість. Багато законодавчих актів використовують терміни, які є більшою або меншою мірою нечіткими і їх тлумачення та застосування стають питаннями практики (див. рішення від 7 січня 2010 року у справі «Онуфріу проти Кіпру» (Onoufriou v. Cyprus), заява № 24407/04, п. 94, з подальшими посиланнями). (додатково див. «ВІНТМАН ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF VINTMAN v. UKRAINE) заява № 28403/05) рішення набуло статусу остаточного 23.01.2015 п.84-87)

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті(див., серед інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Оскільки призначення Конвенції захищати реальні права людини, а не ілюзорні, справедливий баланс між різними інтересами, що розглядаються, може бути порушено не тільки тоді, коли відсутні положення для захисту гарантованих прав, а й коли їх не дотримуються належним чином (див. рішення у справі «Морено Гомес проти Іспанії» (Moreno Gomezv. Spain), заява № 4143/02, пункти 56 та 61, ECHR 2004X).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011 року).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом 1-ої інстанції було обґрунтовано встановлено, що м. Молодогвардійськ Луганської області входить до «Межі та переліку районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях», затверджених Указом Президента України від 7 лютого 2019 року № 32/2019.

За змістом наказу № 715 передбачено подання документів з метою, зокрема, набуття/встановлення громадянства України в залежності від статті Закону № 2235, якою керується заявник.

Тобто набуттю/встановленню належності до громадянства України обов`язково передує встановлена законодавством України процедура, за результатами якої приймається відповідне рішення.

Апеляційний суд зазначає, що згідно чинного законодавства для встановлення належності до громадянства України особа має відповідати таким ознакам: проживання на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991, бути або громадянином СРСР, або не мати іноземного громадянства.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2019 року по справі № 523/1791/19, яке набрало законної сили 21.05.2019 року, був встановлений факт постійного проживання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Молодогвардійськ Донецької області на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, встановлений факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Молодогвардійськ Донецької області на території України у неповнолітньому віці станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, встановлений факт постійного проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Молодогвардійськ Донецької області на території України у неповнолітньому віці станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Крім того, відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 були громадянами колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 7 від 27.11.2019 року, виданий Приморським районним у м. Одесі ВДРАЦС ГТУЮ в Одеській області, з якого вбачається, що: ОСОБА_1 перебував у громадянстві СРСР та був документований паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_10 , виданий Молодогвардійським МВМ Луганської області 12.12.1979 року; батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у громадянств СРСР, а тому при народженні вказані позивачі також отримали громадянство СРСР.

З огляду на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за станом на 1991 рік були неповнолітніми, їх місце проживання у 1991 році тотожне місцю проживання їх батьків - ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Зазначене, у тому числі, підтверджується довідками Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області від 22.01.2020 року (т.1 а/с 279, 299, 318).

Окрім того, у Листі від 28.12.2018 року №3435 Генерального консульства Російської Федерації в Одесі направленому начальнику Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області, зазначено, що в ході проведеної перевірки згідно обліків, які знаходяться в розпорядженні УВС ГУ МВС Росії по Ростовській області, у відношенні гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 уродженців м. Молодогвардійськ Краснодонського району Луганської області, УРСР, в числі осіб, оформивших прийом у громадянство Російської Федерації на території Ростовської області, не значяться, паспортами громадян Російської Федерації на території Ростовської області не документовані (т.1 а/с 172).

Апеляційний суд зауважує, що чинне законодавство не передбачає прямої заборони набуття громадянства України в порядку ч. 1 ст. 3 Закону №2235-ІІІ при наявності громадянства іншої держави.

Проте, відповідно до статті 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство , а відповідно до ст.10 Закону №2235-ІІІ особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави.

Таким чином, після отримання паспортів громадян України, компетентні органи мають забезпечити контроль щодо повернення позивачами паспортів іноземної держави - Російської Федерації до уповноважених органів цієї держави , так як неповернення громадянином України паспорту іноземної держави до уповноважених органів цієї держави тягне за собою настання юридичної відповідальності передбаченої законом

Апеляційний суд, відповідно до принципу верховенства права, практики ЄСПЛ , як джерела права, переваги вимог Загальної декларації прав людини ,Міжнародного пакту про громадянські і політичні права , Конвенції про скорочення без громадянства ,Європейської конвенції про громадянство, погоджується із висновком суду 1-ої інстанції , щодо наявності підстав для задоволення позову, так як втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя у контексті права на громадянство держави - становило порушення статті 8 Конвенції, позивачі на дату звернення до відповідача відповідають ознакам осіб, визначених ст. 3 Закону №2235-ІІІ, рішення Головного управлінням ДМС України в Одеській області, викладене у листі від 25.02.2020 року №5100.4.5/4630-20, про повернення матеріалів особових справ ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_4 суперечило вимогам ст.8,19,126 Конституції України, Закону № 2235, ст. 2,14 КАС України та фактично не враховували факти , встановлені судовим рішенням, яке набуло законної сили, не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно не було пропорційним - не забезпечувало належний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивачів і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

(2) Висновки апеляційного суду:

Судом 1-ої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми матеріального та процесуального права, справу розглянуто повноважним складом суду, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, судове рішення прийнятне та підписано суддею, який зазначений у судовому рішенні.

Апеляційний суд доходить до висновку, щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги , та зміни чи скасування рішення суду 1-ої інстанції, а також вважає, що відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.8,19,55 Конституції України, ст.12,15 Загальної декларації прав людини, ст.4 Конвенції про скорочення безгромадянства, ст.6,7 Європейської конвенції про громадянство, ст.17,24 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року , ст. 6, 8, Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст.3,6,7,139, 242, 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30-ти днів.

Повне судове рішення складене та підписане 21 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя Кравець О.О.
Судді Коваль М.П. Зуєва Л.Є.