Справа № 820/612/17
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

05 жовтня 2021 року № 820/612/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мельникова Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Легостаєвої К.І.,

представника позивача - Макарової О.В.,

представника відповідача - Потапенко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО ІНСАЙТ" до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

До Харківського окружного адміністративного суду звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство Інсайт» з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення № від 21.11.2016 та № від 02.02.2017.

В обґрунтування позову зазначено, що податкові повідомлення-рішення № від 21.11.2016 та № від 02.02.2017 є протиправними та такими, що порушують права позивача. Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2017 року адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство Інсайт» до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень задоволено; скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № від 21.11.2016 та № від 02.02.2017; стягнуто з Головного управління ДФС у Харківській області (код 39599198) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство Інсайт» (код 38494270) сплачений судовий збір в сумі 91427 (дев`яносто одна тисяча чотириста двадцять сім) грн. 53 коп.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2017 року апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області залишено без задоволення; постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2017р. по справі № 820/612/17 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09.04.2021 року касаційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області задоволено частково; постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2017 року скасовано; справу №820/612/17 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

11 травня 2021 року дана справа надійшла до Харківського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 року адміністративну справу за вищевказаним позовом прийнято до розгляду; розгляд адміністративної справи призначено за правилами загального позовного провадження та призначено її розгляд у підготовчому засіданні.

Представник відповідача у поданому до суду відзиві на позов проти заявленого позову заперечував та зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є такими, що прийняті у зв`язку з встановленням порушень податкового законодавства.

Представник позивача в судове засідання прибув, позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання прибув, проти заявленого позову заперечував.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, під час нового розгляду справи встановив наступне.

Посадовими особами відповідача проведено виїзну планову документальну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2015, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2015, за результатами якої складено акт № 482/20-40-14-03-08/38494270 від 23.08.2016.

Відповідно до висновків акту № 482/20-40-14-03-08/38494270 від 23.08.2016, контролюючий орган дійшов висновку про порушення Товариством вимог:

- пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, що призвело до заниження Товариством податку на прибуток за 2015 рік на 2666916,00 грн;

- пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено ПДВ на 2963240,00 грн.

На підставі висновків акту № 482/20-40-14-03-08/38494270 від 23.08.2016 року відповідач прийняв податкові повідомлення-рішення від 21.11.2016:

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 2666916,00 грн;

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість в сумі 4444860,00 грн, зокрема, за основним платежем 2963240,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 1481620,00 грн.

Підприємство позивача, скористалось правом адміністративного оскарження зазначених податкових повідомлень-рішень, проте рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги № 1511/6/99-99-11-01-01-25 від 25.01.2017 скаргу Товариства задоволено частково, податкове повідомлення-рішення відповідача від 21.11.2016 № скасовано в частині донарахувань по операціям за період 2015 року, щодо яких підтверджено здійснення позивачем оплати на користь ТОВ «Аквіт компані», ТОВ «Поллі - плюс», ТОВ «Аледор - торг», ТОВ «Фармафлекс», ТОВ «Дімекс про», ТОВ «Індіго компані», ТОВ «Равена плюс» та не встановлено наявності дебіторської заборгованості за період 2015 року. В іншій частині податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Харківській області від 21.11.2016 № залишено без змін.

В подальшому, 25.01.2017 року Головним управлінням ДФС у Харківській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 02.02.2017 № , яким Товариству збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 1650308,00 грн.

Вважаючи податкові повідомлення рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 21.11.2016 року № та від 02.02.2017 № протиправними, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи оцінку заявленим позовними вимогам, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно із приписами пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, господарські операції для визначення податкового кредиту/витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які мають відображати реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту/витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Відтак, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Таким чином, наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту/витрат, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

Посилання контролюючого органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту/витрат.

Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов залучення підрядної установи, змісту робіт, що замовляються, доцільність залучення контрагента та можливість ним виконати замовлені послуги/поставити товар.

Під час судового розгляду справи встановлено, що між позивачем, в якості покупця, та TOB «Аквіт компані», в якості постачальника, було укладено договір поставки від 25.02.2015 № 25-02/15, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити та передати покупцю у власність, а покупець оплатити та прийняти матеріали верхнього будування колії.

Також, судовим розглядом справи встановлено, що між позивачем, в якості покупця, та TOB «Поллі - плюс», в якості постачальника, укладено договір від 27.04.2015 № 27-04/15, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити та передати покупцю у власність, а покупець оплатити та прийняти матеріали верхнього будування колії.

Водночас, матеріали справи свідчать, що між позивачем, в якості покупця, та TOB «Аледор - торг», в якості постачальника, укладено договір від 28.10.2014 № 28-10/14, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити та передати покупцю у власність, а покупець оплатити та прийняти матеріали верхнього будування колії.

Між позивачем, в якості покупця, та TOB «Фармафлекс», в якості постачальника, укладено договори поставки від 29.10.2014 № 29-10/14 та від 03.11.2014 № 03-11/14, за умовами яких постачальник зобов`язується поставити та передати покупцю у власність, а покупець оплатити та прийняти матеріали верхнього будування колії.

Судовим розглядом справи встановлено, що між позивачем, в якості покупця, та TOB «Равена плюс», в якості постачальника, укладено договір від 10.02.2015 № 10-02/15, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити та передати покупцю у власність, а покупець оплатити та прийняти матеріали верхнього будування колії.

Крім того, між позивачем, в якості покупця, та ТОВ «Дімекс - Про», в якості постачальника, укладено договір від 05.01.2015 № 05-01/15, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити та передати покупцю у власність, а покупець оплатити та прийняти матеріали верхнього будування колії.

Також, між позивачем, в якості генпідрядника, та ТОВ «Дімекс - Про», в якості субпідрядника, було укладено договори від 03.06.2015 № 03-06/15 та від 08.06.2015 № 08 - 06/15, за умовами яких субпідрядник зобов`язується за дорученням генпідрядника і за його рахунок виконати комплекс будівельно-монтажних робіт, а генпідрядник зобов`язується у встановленому порядку прийняти зазначені роботи й оплатити субпідряднику їх вартість. Субпідрядник зобов`язується цілком завершити будівництво і здати готовий об`єкт генпідряднику в строк до 31 грудня 2015 року.

Матеріали справи свідчать, що між позивачем, в якості генпідрядника, та TOB «Індіго компані», в якості субпідрядника, укладено договір від 18.05.2015 № 18-05/15, відповідно до умов якого субпідрядник зобов`язується за дорученням генпідрядника і за його рахунок виконати комплекс будівельно-монтажних робіт, а генпідрядник зобов`язується у встановленому порядку прийняти зазначені роботи й оплатити субпідряднику їх вартість.

Задля підтвердження реальності зазначених господарських взаємовідносин та підтвердження їх фактичного виконання позивачем до суду було подано копії податкових накладних, оборотно-сальдових відомостей, платіжних доручень, видаткових накладних, банківських виписок, довідок про вартість виконаних будівельних робіт, актів виконаних підрядних робіт.

Матеріали справи свідчать, що з метою здійснення господарської діяльності підприємством позивача було укладено з ПАТ «Українське ремонтно-будівельне підприємство «ШЛЯХ» договори оренди земельної ділянки та нежитлового приміщення №130 від 01.03.2014 та №131 від 01.03.2014.

Під час нового розгляду справи судом встановлено, що Верховним Судом у постанові від 09.04.2021 року вказано про передчасність висновків попередніх інстанцій, оскільки суди під час розгляду справи не дослідили можливості виконання контрагентами умов зазначених договорів з урахуванням часу, місцезнаходження майна, наявних основних засобів та трудових ресурсів, не встановили, яким чином здійснювалося транспортування придбаного позивачем товару, ким виконувалися будівельно-монтажні роботи, чи проводився з цими особами розрахунок, а також не перевірили, чи відповідають надані платником первинні документи вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні». Також, Верховним Судом вказано, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки доводам скаржника про наявність кримінального провадження №0000015 відносно посадових осіб ТОВ «Поллі - плюс», ТОВ «Аледор - торг», ТОВ «Індіго компані», ТОВ «Фармафлекс», ТОВ «Равена плюс». Крім того, вказано, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що укладання відповідних договорів свідчить лише про намір сторін вчинити певні дії і жодним чином не підтверджує фактичне їх виконання, а тому, судам також слід встановити, чи здійснювався між позивачем та ПАТ «Українське ремонтно-будівельне підприємство «ШЛЯХ» розрахунок за вказаними договорами оренди та чи має зазначені договори реальний характер.

Суд зазначає, що на виконання вимог Верховного Суду під час нового розгляду справи зі змісту наданих представником позивача у судовому засіданні пояснень встановлено, що підприємством позивача було здійснено сплату вартості послуг з оренди земельної ділянки та нежитлового приміщення відповідно до договорів №130 від 01.03.2014 та №131 від 01.03.2014, на підтвердження чого до суду подано копії банківських виписок по рахунку (т. 4 а.с. 145-172).

Також, суд зазначає, що на виконання вимог Верховного Суду судом зі змісту наданих представником позивача пояснень щодо взаємовідносин із ТОВ «АКВІТ КОМПАНІ» встановлено, що відповідно до відомостей наведених у інформаційних довідках №276/7/20-30-22-03 від 07.09.2015 та №160/7/20-30-22-03 від 21.01.2016 щодо ТОВ «АКВІТ КОМПАНІ» у штаті зазначеного підприємства у 2015 році працювало 12 працівників, на момент взаємовідносин із позивачем у контрагента було діюче свідоцтво платника податку на додану вартість, а за грудень 2015 року ним була складена та подана до органів ДФС відповідна звітна податкова декларація, що свідчить про наявність у контрагента позивача об`єктивної можливості виконати взяті на себе зобов`язання.

Також, судом встановлено, що на виконання договору поставки від 25.02.2015 № 25-02/15 ТОВ «АКВІТ КОМПАНІ» поставило ТОВ «ВП ІНСАЙТ» товари на підставі видаткових накладних №АК-010401 від 01.04.2015, №АК-010402 від 01.04.2015, №АК-010403 від 01.04.2015, №АК-030601 від 03.06.2015, №АК-180601 від 18.06.2015, №АК-180602 від 18.06.2015, №АК-180603 від 18.06.2015, №АК-І80604 від 18.06.2015, №АК-250601 від 25.06.2015, №250602 від 25.06.15, №АК-171201 від 17.12.2015, №АК-171202 від 17.12.2015, №АК-171203 від 17.12.2015, №АК-171204 від 17.12.2015.

В подальшому, підприємством позивача оприбутковано та відображено отриманні товарно-матеріальні цінності у власному бухгалтерському обліку, оплатило отримані товари безготівковим розрахунком та на підставі отриманих від постачальника податкових накладних включило відповідні суми до власного податкового кредиту.

Представником позивача під час розгляду справи було надано пояснення та вказано, що придбані у контрагента за договором поставки №25-02/15 від 25.05.15 товари були в подальшому реалізовані КП «МІСЬКЕЛЕКТРОТРАНС» за договором №09-04/04 від 09.04.2015, а також використані під час виконання підрядних робіт на замовлення ПАТ «САН ІН БЕВ Україна», ТОВ «Малокахновський кар`єр» та КП «МІСЬКЕЛЕКТРОТРАНС».

Також, під час нового розгляду справи встановлено, що в межах кримінального провадження №0000015 винесено вирок відносно ОСОБА_1 , який був засновником та директором ТОВ «ВІВА ТОРГ», а будь-які посилання на взаємовідносини з ТОВ «АКВІТ КОМПАНІ» у зазначеному вироку відсутні.

Під час нового розгляду справи стосовно взаємовідносин позивача із контрагентом ТОВ «ПОЛЛІ ПЛЮС» встановлено, що відповідно до даних інформаційної довідки №11/20-40-22-09-12 від 05.02.16, складеної щодо ТОВ «ПОЛЛІ ПЛЮС», у штаті підприємства у 2015 році працювало 10 працівників та ще 35 осіб працювало за цивільно-правовими договорами. Також на момент здійснення взаємовідносин із ТОВ «ВП ІНСАЙТ» у контрагента було діюче свідоцтво платника податку на додану вартість, а остання податкова декларація з ПДВ була подана у січні 2016 року, що свідчить про наявність контрагента позивача об`єктивної можливості виконати взяті на себе зобов`язання.

Також, судом встановлено, що на виконання договору поставки від 27.04.2015 № 27-04/15 ТОВ «ПОЛЛІ-ПЛЮС» було поставлено підприємству позивача товари на підставі видаткових накладних №ПП-201001 від 20.10.15, ПП-201002 від 20.10.15, №ПП-261001 від 26.10.15, №ПП-271001 від 27.10.15, №ПП-151204 від 15.12.15, №ПП-151205 від 15.12.15, №ПП-151206 від 15.12.15, №ПП-151207 від 15.12.15.

Підприємством позивача було оприбутковано та відображено отримані товарно-матеріальні цінності у власному бухгалтерському обліку, оплатило отримані товари та на підставі отриманих від постачальника податкових накладних включило відповідні суми до власного податкового кредиту.

Представником позивача під час розгляду справи було надано пояснення та вказано, що придбані у контрагента за договором поставки №27-04/15 від 27.04.15 товари були в подальшому частково реалізовані ПП «ГІДРОПРИЛАД» за договором №301 від 01.11.15, а частково використані для виготовлення ренованої рейкошпальної решітки для КП «МІСЬКЕЛЕКТРОТРАНС» та під час виконання робіт за договором №02-10/15 від 02.10.15, укладеного із ТОВ «ШАКУР».

Також, під час нового розгляду справи встановлено, що в межах кримінального провадження №0000015 винесено вирок відносно ОСОБА_1 , який був засновником та директором ТОВ «ВІВА ТОРГ», а будь-які посилання на взаємовідносини з ТОВ «ПОЛЛІ-ПЛЮС» у зазначеному вироку відсутні.

Під час нового розгляду справи стосовно взаємовідносин позивача із контрагентом ТОВ «Дімекс - Про» встановлено, що відповідно до даних узагальненої податкової інформації Західної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області №2002/7/20- 33-22-03-12 від 02.12.2015 щодо ТОВ «ДІМЕКС ПРО» за звітній період декларування ПДВ - вересень-жовтень 2014 року та липень 2015 року у штаті підприємства у липні 2015 році працювало 22 працівники, а також у контрагента було діюче свідоцтво податку на додану вартість та за звітні період подано відповідні податкові декларації з ПДВ, що свідчить про наявність об`єктивної можливості виконати взяті на себе зобов`язання.

Також, судом встановлено, що за результатами виконання договору поставки від 08.06.2015 № 08 - 06/15 ТОВ «ДІМЕКС ПРО» взятих на себе зобов`язань сторонами було складено та підписано довідку про вартість виконаних будівельних робіт за червень 2015 року та акт виконаних підрядних робіт №1 від 17.06.2015.

Підприємством позивача було сплачено за виконані роботи та на підставі отриманих від субпідрядника податкових накладних включило відповідні суми до власного податкового кредиту.

Під час розгляду справи представником позивача було надано пояснення та вказано, що зазначені роботи були передані на виконання субпідряднику в зв`язку із великим об`ємом робіт та для належного та своєчасного виконання зобов`язань за договором №25-11/1 від 05.12.2013, укладеного ТОВ «ВП ІНСАЙТ» із ТОВ «МАЛОКОХОВСЬКИЙ КАР`ЄР».

Також, за результатами виконання договору поставки від 03.06.2015 № 03-06/15 ТОВ «ДІМЕКС ПРО» взятих на себе зобов`язань сторонами було складено та підписано довідку про вартість виконаних будівельних робіт за червень 2015 року та акт виконаних підрядних робіт №1 від 18.06.2015.

Підприємством позивача було оплачено виконані роботи та на підставі отриманих від субпідрядника податкових накладних включило відповідні суми до власного податкового кредиту.

Під час розгляду справи представником позивача було надано пояснення та вказано, що зазначені роботи були передані на виконання субпідряднику в зв`язку із великим об`ємом робіт та для належного та своєчасного виконання зобов`язань за договором №UPP_256_LOG1/, укладеного ТОВ «ВП ІНСАЙТ» із ПАТ «САН ІН БЕВ Україна».

Крім того, під час розгляду справи встановлено, що на виконання умов договору від 05.01.2015 року №05-01/15 у липні 2015 року ТОВ «ДІМЕКС-ПРО» поставлено підприємству позивача товари на підставі видаткових накладних №ДП-230701 від 27.07.2015 та №ДП- 230702 від 27.07.2015.

Позивачем було оприбутковано та відображено отриманні товарно-матеріальні цінності у власному бухгалтерському обліку, оплатило отримані товари.

Під час розгляду справи представником позивача було надано пояснення та вказано, що придбані у ТОВ «ДІМЕКС-ПРО» за договором поставки №05-01/15 від 05.01.15 товари були в подальшому частково реалізовані компанії «LAFARGE CIMENT (MOLDOVA) SA» за контрактом №15-06-142 від 30.06.2015.

Також, під час нового розгляду справи встановлено, що в межах кримінального провадження №0000015 винесено вирок відносно ОСОБА_1 , який був засновником та директором ТОВ «ВІВА ТОРГ», а будь-які згадки про ТОВ «ДІМЕКС ПРО» у зазначеному вироку відсутні.

Під час нового розгляду справи щодо взаємовідносин із ТОВ «АЛЕДОР-ТОРГ» судом встановлено, що згідно інформації, викладеної в інформаційній довідці Центральної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області №3408/7/20-30-22-03-18 від 14.04.2015 щодо ТОВ «АЛЕДОР-ТОРГ» вказано на наявність діючого свідоцтва платника податку на додану вартість, а остання податкова декларація з ПДВ була подана за квітень 2015 року, що свідчить про наявність у контрагента об`єктивної можливості виконати взяті на себе зобов`язання.

На виконання умов договору від 28.10.2014 № 28-10/14 ТОВ «АЛЕДОР-ТОРГ» поставило підприємству позивача товари на підставі видаткових накладних №АТ-090101 від 09.01.15 та №АТ-090102 від 09.01.15.

Позивачем було оприбутковано та відображено отриманні товарно-матеріальні цінності у власному бухгалтерському обліку, оплачено отримані товари та на підставі отриманих від постачальника податкових накладних включено відповідні суми до власного податкового кредиту.

Під час розгляду справи представником позивача було надано пояснення та вказано, що придбані у ТОВ «АЛЕДОР-ТОРГ» за договором поставки №28-10/14 від 28.10.14 товари були поставлені на склад підприємства позивача та використовувались для виготовлення ренованої рейкошпальної решітки, що була в подальшому реалізована Товариству з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «ТРАНСІНВЕСТСЕРВІС» за договором №01/09/1 від 01.09.2014 та на підставі рахунку-фактури №118 від 16.12.2014, а також ТОВ «ЕСК» за договором №19122014 від 19.12.2014.

Враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини та надані пояснення, судом встановлено, що представником відповідача у наданих до суду запереченнях вказано, що 30.07.2015 до ЄДР внесено запис по кримінальному провадженню за №0000015 стосовно посадових осіб ТОВ «АЛЕДОР-ТОРГ», але зазначене не відповідає дійсності та не може слугувати доказом по даній справі, оскільки зазначена назви товариства в ухвалі слідчого судді жодним чином не може свідчити про протиправну діяльність контрагента позивача.

Також, під час нового розгляду справи встановлено, що в межах кримінального провадження №0000015 винесено вирок відносно ОСОБА_1 , який був засновником та директором ТОВ «ВІВА ТОРГ», а будь-які посилання на взаємовідносини з ТОВ «АЛЕДОР-ТОРГ» у зазначеному вироку відсутні.

Під час нового розгляду справи щодо взаємовідносин із ТОВ «ІНДІГО КОМПАНІ» судом встановлено, що єдиним обґрунтуванням контролюючого органу висновків про нереальність господарських операцій у поданому до суду відзиві вказано про те, що 30.07.2015 до ЄДР внесено запис по кримінальному провадженню за №0000015 стосовно посадових осіб ТОВ «ІНДІГО КОМПАНІ».

При цьому, під час розгляду справи встановлено, що на виконання договору від 18.05.2015 № 18-05/15 та внаслідок здійснення взятих на себе зобов`язань сторонами було складено та підписано довідку про вартість виконаних будівельних робіт за червень 2015 року та акти приймання виконаних підрядних робіт №1 від 03.06.2015, №2 від 04.06.2015, №3 від 05.06.2015 та №4 від 08.06.2015.

Підприємством позивача було сплачено вартість виконаних робіт та на підставі отриманих від субпідрядника податкових накладних включено відповідні суми до власного податкового кредиту.

Під час розгляду справи представником позивача було надано пояснення та вказано, що зазначені роботи були передані на виконання субпідряднику в зв`язку із великим об`ємом робіт та для належного та своєчасного виконання зобов`язань за договором №25-11/1 від 05.12.2013, укладеного ТОВ «ВП ІНСАЙТ» із ТОВ «МАЛОКОХОВСЬКИЙ КАР`ЄР».

Стосовно посилань контролюючого органу на наявність відкритого кримінального правопорушення суд зазначає, що зазначення назви товариства в ухвалі слідчого судді жодним чином не може свідчити про протиправну діяльність контрагента позивача.

Також, під час нового розгляду справи встановлено, що в межах кримінального провадження №0000015 винесено вирок відносно ОСОБА_1 , який був засновником та директором ТОВ «ВІВА ТОРГ», а будь-які посилання на взаємовідносини з ТОВ «ІНДІГО КОМПАНІ» у зазначеному вироку відсутні.

Під час нового розгляду справи щодо взаємовідносин із ТОВ «ФАРМАФЛЕКС» судом встановлено, що єдиним обґрунтуванням контролюючого органу висновків про нереальність господарських операцій у поданому до суду відзиві вказано кримінальне провадження за №0000015.

При цьому, під час розгляду справи встановлено, що на виконання договору від 03.11.2014 № 03-11/14 ТОВ «ФАРМАФЛЕКС» поставило підприємству позивача товари на підставі видаткової накладної №ФФ-090103 від 09.01.2015.

Позивачем було оприбутковано та відображено отримані товарно-матеріальні цінності у власному бухгалтерському обліку, оплатило отримані товари та на підставі отриманої від постачальника податкової накладної включило відповідні суми до власного податкового кредиту.

Представником позивача під час розгляду справи було надано пояснення та вказано, що придбані у ТОВ «ФАРМАФЛЕКС» за договором поставки №03-11/14 від 03.11.14 товари були поставлені на склад підприємства позивача та використовувались для виготовлення ренованої рейкошпальної решітки, що була в подальшому реалізована Товариству з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «ТРАНСІНВЕСТСЕРВІС» за договором №01/09/1 від 01.09.2014 та на підставі рахунку-фактури №118 від 16.12.2014, а також ТОВ «ЕСК» за договором №19122014 від 19.12.2014.

Також, під час нового розгляду справи встановлено, що зазначена назва товариства в ухвалі слідчого судді жодним чином не може свідчити про протиправну діяльність контрагента позивача, а у вироку по справі №646/2756/18, що винесено в межах кримінального провадження №0000015 ані посадові особи, ані назва ТОВ «ФАРМАФЛЕКС» не згадуються.

Під час нового розгляду справи щодо взаємовідносин із ТОВ «РАВЕНА ПЛЮС» судом встановлено, що єдиним обґрунтуванням контролюючого органу висновків про нереальність господарських операцій у поданому до суду відзиві вказано кримінальне провадження за №0000015.

При цьому, під час розгляду справи встановлено, що на виконання договору від 10.02.2015 № 10-02/15 ТОВ «РАВЕНА ПЛЮС» поставило підприємству позивача товари на підставі видаткових накладних №РП-060701 від 06.07.15, №РП-060702 від 06.07.15 ,№РП-130701 від 13.07.15, ХоРП-130702 від 13.07.15 та №РП-150701 від 15.07.15.

Підприємством позивача було оприбутковано та відображено отримані товарно-матеріальні цінності у власному бухгалтерському обліку, оплатило отримані товари та на підставі отриманих від постачальника податкових накладних включило відповідні суми до власного податкового кредиту.

Представником позивача під час розгляду справи було надано пояснення та вказано, що придбані у ТОВ «РАВЕНА ПЛЮС» за договором поставки №10-02/15 від 10.02.2015 товари були в подальшому реалізовані ТОВ «ДЖОРДЖИАН МАНГАНЕЗИ» за контрактом №071/15 від 23.06.15.

Також, під час нового розгляду справи встановлено, що зазначення назви товариства в ухвалі слідчого судді жодним чином не може свідчити про протиправну діяльність контрагента позивача, а у вироку по справі №646/2756/18, що винесено в межах кримінального провадження №0000015 ані посадові особи, ані назва ТОВ «РАВЕНА ПЛЮС» не згадуються.

Враховуючи вищенаведені обставини суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 3 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16 липня 1999 року № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV) фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За вимогами частини першої статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 статті 9 Закону № 996-XIV).

При цьому, суд зазначає, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до вищенаведеного визначення господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.

З врахуванням наведеного вище суд приходить до висновку, що реалізація господарської операції здійснюється не в момент укладення договору, а під час виконання зобов`язань, що з нього випливають та підтверджується первинними документами, які складаються на підставі договору: акти прийому-передачі товару, виконання робіт або надання послуг та відповідними платіжними дорученнями тощо.

Така позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 22.09.2015 у справі №826/16369/13-а.

Суд зазначає, що надані представником позивача до суду первинні документи складені у встановленому порядку.

Стосовно посилань представника відповідача в запереченнях проти позову та в акті перевірки на те, що підставою для встановлених порушень позивача слугувала наявна у контролюючого органу податкова інформація стосовно контрагентів суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб, на господарюючих суб`єктів не покладається обов`язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції. Ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. Такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Чинне законодавство не містить норм щодо солідарної відповідальності платників податків. Виходячи з наведеного, порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов`язки іншого платника податків. Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов`язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів. Навіть якщо контрагент не виконав свого зобов`язання по сплаті податку, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Юридична відповідальність кожного платника податків, відповідно до ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб`єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, є неможливим.

Крім того, суд зазначає, що належними та допустимими в розумінні статті 124 Конституції України, положень Кодексу адміністративного судочинства України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (оскільки діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об`єктивною стороною злочинів, передбачених статтею 191 Кримінального кодексу України та статтею 212 Кримінального кодексу України), або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (оскільки наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до статей 207, 208, 250 Господарського кодексу України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином, або рішення суду про визнання правочину недійсним (оскільки відповідно до частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави і суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним).

Також суд зазначає, що будь-яке автоматизоване співставлення, чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні процесуального закону, оскільки, автоматизоване співставлення, зокрема задекларованих податкових зобов`язань та податкового кредиту, не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення таких податкових зобов`язань.

В той же час, порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів у ланцюгу постачання за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Зазначена позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 30.05.2019 року по справі №820/1009/17, від 03.04.2020 року по справі №160/4200/19, від 10.04.2020 року по справі №440/1082/19, від 16.04.2020 року по справі №805/5017/15-а.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність в даному випадку доводів контролюючого органу.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентами TOB «Аквіт компані», TOB «Поллі - плюс», TOB «Аледор - торг», TOB «Фармафлекс», TOB «Равена плюс», ТОВ «Дімекс - Про», TOB «Індіго компані» при укладанні і виконанні договорів, взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення вимог чинного законодавства.

Ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. Такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Чинне законодавство не містить норм щодо солідарної відповідальності платників податків.

Виходячи з наведеного, порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов`язки іншого платника податків. Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов`язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів.

Також, з приводу доводів представника відповідача щодо наявності вироків суду стосовно контрагентів позивача суд зазначає, що під час розгляду справи встановлено, що зазначене контролюючим органом кримінальне провадження не стосується контрагентів позивача.

При цьому, обставини порушення кримінального провадження відносно контрагентів позивача та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючого суб`єкта, в рамках такого провадження, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентом.

Зазначена позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19.03.2019 року по справі №826/3740/17.

Отже, оскільки первинні документи по взаємовідносинам позивача із контрагентами TOB «Аквіт компані», TOB «Поллі - плюс», TOB «Аледор - торг», TOB «Фармафлекс», TOB «Равена плюс», ТОВ «Дімекс - Про», TOB «Індіго компані» оформлені у відповідності до вимог ст. ст.1, 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні", чим спростовано висновки перевіряючих під час проведення перевірки стосовно порушення позивачем положень податкового законодавства, то на разі наявні підстави для скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС у Харківській області № від 21.11.2016 та № від 02.02.2017.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, повно і всебічно з`ясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО ІНСАЙТ".

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО ІНСАЙТ" (вул. Рилєєва, буд. 60, м. Харків, 61093) до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (вул. Пушкінська, 46, м. Харків, 61057) про скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № від 21.11.2016 та № від 02.02.2017.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення виготовлено 21 жовтня 2021 року.

Суддя Мельников Р.В.