Справа № 640/20237/20
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2021-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 жовтня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Федотова І.В.,

Коротких А.Ю.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в м.Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в м.Києві, за участю третіх осіб - Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії ТУ ДСА України в місті Києві щодо нарахування та виплати суддівської винагороди у період з квітня 2020 року до 31.08.2020 з застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, встановленого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік";

- зобов`язати ТУ ДСА України в м. Києві нарахувати та виплатити суддівську винагороду за період з квітня 2020 року до 31.08.2020 без застосування обмеження розміру суддівської винагороди, встановленого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (за вирахуванням виплачених сум);

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2021 року позов задоволено частково: стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на користь ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду судді, обчислену відповідно до статті 130 Конституції України, статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у розмірі 171 444,70 за період з 18.04.2020 до 27.08.2020. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідачем не допускалося протиправної бездіяльності щодо стягнення спірних коштів.

ДСА України подала відзив на апеляційну скаргу, проте жодних заперечень проти її задоволення не навела.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Указом Президента України від 31.07.2012 №461/2012 «Про призначення суддів» ОСОБА_2 , призначено на посаду судді Кіровського районного суду м. Донецька строком на п`ять років.

Відповідно до наказу голови Кіровського районного суду м. Донецька від 06.09.2012 №50-к позивач приступила до виконання обов`язків судді у цьому суді.

Указом Президента України від 23.05.2013 №301/2013 «Про переведення суддів» позивача в межах п`ятирічного строку переведено на роботу на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва.

Позивач 01.06.2013 відрахована зі штату суддів Кіровського районного суду м. Донецька, у зв`язку з переведенням до Солом`янського районного суду м. Києва.

Відповідно до наказу голови Солом`янського районного суду м. Києва від 03.06.2013 №17-о.с. позивач зарахована на посаду судді Солом`янського районного суду м. Києва у межах п`ятирічного строку.

Указом Президента України від 07.09.2018 №271/2018 «Про призначення суддів» ОСОБА_2 призначено на посаду судді Солом`янського районного суду м. Києва безстроково.

Відповідно до свідоцтва про шлюб позивач 07.09.2018 змінила прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » у зв`язку з реєстрацією шлюбу.

У період з 18.04.2020 по 27.08.2020 позивачу суддівська винагорода нараховувалася ТУ ДСА України в місті Києві у повному обсязі, однак її виплата здійснювалася з урахуванням обмежень, встановлених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Згідно з довідкою про нараховану та виплачену суддівську винагороду за квітень-липень 2020 від 13.08.2020 №714, виданою ТУ ДСА України в місті Києві:

- посадовий оклад судді Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 за квітень 2020 року складає 67 564,29 грн, доплата за вислугу років складає 20 269,29 грн; обмеження доходу згідно з Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 № 553-ІХ - 21 044,76 грн; разом за квітень нараховано 66 788,82 грн;

- посадовий оклад за травень 2020 року складає 66 378,95 грн; доплата за вислугу років складає 19 913,69 грн; відпустка суддів - 16 179,87 грн; обмеження доходу згідно з Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 № 553-ІХ - 46 520,01 грн; разом за травень нараховано 55 952,50 грн;

- посадовий оклад за червень 2020 року складає 78 825,00 грн; доплата за вислугу років складає 23 647,50 грн; відпустка суддів - 89 106,52 грн; обмеження доходу згідно з Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 № 553-ІХ складає - 55 242,50 грн; разом за червень нараховано 136 336,52 грн;

- посадовий оклад за липень 2020 року складає 10 281,52 грн; доплата за вислугу років складає 3 084,46 грн; обмеження доходу згідно з Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 № 553-ІХ складає - 7 205,55 грн; разом за липень нараховано 6 160,32 грн.

Загальний розмір обмеження виплати доходу за квітень - липень 2020 року становить 130 012,82 грн.

Згідно з довідкою про нараховану та виплачену суддівську винагороду за серпень 2020 року від 04.09.2020 №750, виданою ТУ ДСА України в місті Києві: посадовий оклад позивача за серпень 2020 року складає 59118,75 грн; доплата за вислугу років складає 17 735,63 грн; відпустка суддів - 18 631,36 грн; лікарняний - 10 781,75 грн; обмеження доходу згідно з Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 № 553-ІХ складає - 41 431,88 грн; разом за серпень нараховано 64 835,61 грн.

Аналогічні суми вказані і в довідці про нараховану та виплачену суддівську винагороду за квітень-вересень 2020 року від 25.06.2021 №335.

Таким чином, загальна сума обмеження доходу складає 171 444,70 грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від виконання обов`язків державними органами в частині врахування внесених змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету, а враховуючи вимоги позовної заяви, суд вважав, що належним способом захисту порушеного права позивача є стягнення суддівської винагороди на користь позивача у розмірі 171 444,70 грн з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) зазначено, що цей закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

За частинами першою, другою статті 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ (далі - Закон № 553-ІХ), згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-IX (далі - Закон № 294-IX) доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут мовиться про редакцію Закону № 294-IX, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року): «установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша).

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга).

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)» (частина третя).

Конституційний Суд України Рішенням від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 553-IX.

За текстом цього Рішення, указані положення законів № 294-IX, № 553-IX, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Предметом спору у цій справі є протиправність дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в м.Києві щодо застосування при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди з квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року статті 29 Закону № 553-ІХ, а не статті 135 Закону № 1402-VIII та статті 130 Конституції України.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20 та від 09 вересня 2021 року у справі № 120/5243/20-а, обмеження виплати суддівської винагороди з 18 квітня 2020 року на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ були неправомірними. Верховний Суд наголосив на тому, що розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України. Зміни до вказаного закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період з квітня по травень 2020 року не вносилися, тож відсутні законні підстави для обмеження її виплати десятьма прожитковими мінімумами.

Верховний Суд у постанові від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20 чітко визначив, що застосування спірних обмежень, що полягає у розпорядженні коштів відповідно до вимог статті 29 Закону №294-IX (зі змінами, внесеними Законом №553-IX), є протиправним.

Відтак, позивач звертаючись до суду із позовом у даній справі, вірно визначив факт порушення його прав відповідачем.

Верховний Суд у своїх рішеннях у подібних правовідносинах неодноразово наголошував на необхідності встановлення статусу Державної судової адміністрації України та звертав увагу на наявність у Державної судової адміністрації України окремої бюджетної програми для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів».

У світлі викладеного колегія суддів наголошує на тому, що суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості залучати співвідповідачів та/або замінювати неналежного відповідача.

Окрім того, встановлення статусу Державної судової адміністрації України, на наявність у неї певної бюджетної програми, жодним чином не впливає на факти встановлення порушених прав позивача та на можливість їх ефективного судового захисту.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист

За змістом пунктів 7, 9 статті 4 КАС суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

У справі, що розглядається, вимоги позивача звернені до Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві, яке згідно вимог чинного законодавства здійснює нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди. Відповідними повноваженнями Державна судова адміністрація України не наділена. До Державної судової адміністрації України жодних вимог у даній справі не пред`явлено.

Тому, саме Територіальне управління Державної судової адміністрації України в м. Києві є належним відповідачем у даній справі, чого не заперечує також і Верховний Суд у своїх рішеннях.

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що предметом даного спору є виключно неправомірність обмеження виплати позивачу суддівської винагороди, факт чого встановлено у даному спорі.

У свою чергу, ні на встановлення цього факту, ні на можливість захисту порушеного таким фактом прав позивача, жодним чином не впливають будь-які обставини бюджетного процесу, обсяги виділення коштів, статус, зокрема Державної судової адміністрації України, як головного розпорядника бюджетних коштів, наявність у того чи іншого органу, у тому числі який є відповідачем у справі, бюджетної програми для виконання судових рішень.

Наведене узгоджується з позицією ЄСПЛ, що викладене, зокрема у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України». Так, за змістом правової позиції ЄСПЛ у межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відтак, особливості фінансування органів державної влади, які здійснюють гарантовані виплати фізичним особам, не впливають на розгляд та можливість задоволення судом вимог таких осіб у спорах, що пов`язані із такими виплатами.

На переконання колегії суддів, враховуючи відсутність у суду апеляційної інстанції процесуальної можливості на залучення співвідповідачів, відсутність обставин вважати, що суд першої інстанції задовольнив позов до неналежного відповідача, а також обставини того, що Державна судова адміністрація України не є учасником спірних правовідносин, при тому, що вона є учасником бюджетних правовідносин, які не є предметом даного спору, то у даному випадку формальне незалучення Державної судової адміністрації України відповідачем у справі, а також відсутність у відповідача окремої бюджетної програми для виконання судових рішень на користь суддів, не може слугувати формальною підставою для відмови позивачу у захисті його права, факт порушення якого встановлено у ході судового розгляду.

До того ж, як вірно встановив суд першої інстанції, листа Державної судової адміністрації України від 25.06.2021 №1012656, наявного в матеріалах справи, вбачається, що кошторисні призначення ТУ ДСА України в місті Києві для місцевих загальних судів за зазначеним кодом станом на 31.12.2020 становили 421 731,0 тис. гривень. Окрім того, Державна судова адміністрація України вказала, що зміни до кошторису ТУ ДСА України в місті Києві стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» Державною судовою адміністрацією України у 2020 році не вносилися. Бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік ТУ ДСА України в місті Києві за КПКВК 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя», за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» у сумі 421 731,0 тис. грн, відкриті в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та доводів апеляційної скарги, виділених ТУ ДСА України в місті Києві коштів на оплату праці було цілком достатньо для виплати позивачу у спірний період суддівської винагороди у повному обсязі. Водночас, наведені кошти були перерозподілені для інших цілей.

За наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача частини невиплаченої суддівської винагороди позивачу на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що визначаючи розмір такої невиплаченої винагороди у 171 444,70 грн, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідачем у вересні 2020 року було виплачена позивачу частину невиплаченої винагороди за серпень 2020 року - 5524,25 грн, у зв`язку із чим, належний до стягнення розмір винагороди становить 165 920, 45 грн.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення в частині задоволених позовних вимог, проте невірно визначив суму стягнення.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, то оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині визначення розміру стягуваної винагороди.

Керуючись статтями 34, 243, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в м.Києві задовольнити частково.

Змінити рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2021 року, замінивши в абзаці другому резолютивної частини розмір стягуваної недоотриманої суддівської винагороди з 171 444,70 грн на 165 920 (сто шістдесят п`ять тисяч дев`ятсот двадцять) грн 45 коп.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя І.В. Федотов

Суддя А.Ю. Коротких

Повний текст постанови складений 19.10.2021.