Справа № 260/1211/21
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2021-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/1211/21 пров. № А/857/16928/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Шевчук С.М., Обрізко І.М.

з участю секретаря судового засідання: Чопко Ю.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року (ухвалене головуючим-суддею Гебешем С.А., час ухвалення судового рішення 09 год 14 хв у м. Ужгороді) у справі за адміністративним позовом Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в особі Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області (за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

06.04.2021 Департамент соціальної політики Ужгородської міської ради (далі - Департамент, ДСП, позивач) звернувся в суд із адміністративним позовом до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в особі Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області (далі - Управління ЗПВР, Управління, відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ЗПВР ВП №64218982 від 16.03.2021 «Про накладення штрафу».

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.08.2021 у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Департамент подав апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити адміністративний позов повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відсутність бюджетних коштів, виділених для погашення заборгованості за судовими рішеннями, є поважними та не залежать від Департаменту, що у свою чергу виключає накладення штрафу за невчасне виконання судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Третя особа не скористалася правом на подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк, що відповідно до ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Відтак, в контексті положень ч.4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити повністю, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що Закарпатський окружний адміністративний суд14.01.2021 видав виконавчий лист у справі № 260/2784/20 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, за яким зобов`язано Департамент нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі семи мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги..

20.01.2021 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 64218982 про примусове виконання вищезгаданого виконавчого листа та зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

02.03.2021 відповідач направив на адресу позивача Вимогу державного виконавця щодо виконання рішення суду строком до 12.03.2021. Одночасно повідомлено боржника, що у разі невиконання рішення у строк встановлений державним виконавцем або без поважних на те причин, до боржника будуть застосовані санкції передбачені ст.63 та ст.75 Закону України "Про виконавче провадження".

12.03.2021 позивач скерував на адресу відповідача листа № 34.08-05/120, згідно якого повідомив останнього про те, що ним виконано рішення в частині здійснення перерахунку, однак в частині здійснення виплати стягувачу, рішення суду не виконано, оскільки у позивача відсутні кошти та не надходили на день скерування листа на його рахунки кошти для виплати щорічної разового грошової допомоги до 5 травня.

16.03.2021 відповідачем на підставі ст.63 та ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про накладення на позивача штрафу в розмірі 5100,00 грн. за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії. Разом з тим, позивача зобов`язано виконати рішення протягом десяти робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення, яка і стала предметом розгляду даної справи.

Не погодившись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність бюджетних асигнувань на виконання судових рішень не звільняє позивача від відповідальності за невиконання покладених на нього судовим рішенням зобов`язань, а у разі скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу на боржника рішення суду залишиться невиконаним та не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження та положенням статті 124 Конституції України.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1291 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом дев`ятим частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства, серед іншого, є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ч.1 ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Згідно дефініції, наведеної у ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження»№1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII,примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до п.1 ч.1 ст.26 Закону №1404-VIII,виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII на державного виконавцяпокладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п.1, 16 ч.2 ст.18 Закону №1404-VIII,виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, а також накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Частиною першою статті 63 Закону №1404-VIII передбачено, щоза рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником (ч.2, 3 ст.63 Закону №1404-VIII).

Статтею 75 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.4 ст.19 Закону №1404-VIII, сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Системний аналіз наведених вище положень Закону №1404-VIII вказує на те, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання боржником судового рішення у встановлений строк без поважних причин.

Поважними причинами невиконання боржником рішення можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення боржника, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для виконання рішення у встановлений виконавцем строк та повинні бути підтверджені належними доказами.

Обґрунтовуючи поважність причин невиконання рішення суду, позивач наголошує на тому, що ним було здійснено нарахування стягувачу грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі семи мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми, у розмірі 3160 грн.

Оскільки спірна грошова допомога до 5 травня є виплатою, яка фінансується з державного бюджету, тому відповідні кошти будуть виплачені стягувачу лише після їх перерахування на рахунок позивача відповідним бюджетним розпорядником.

Водночас, постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано і таке невиконання сталося без поважних на те причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього.

Визначальною ознакою для накладення на боржника штрафу є саме невиконання рішення суду без поважних причин. Згідно усталеної судової практики поважними можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення божником та які не залежали від його волевиявлення.

Отже, невиконання ДСП судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та без фактичної наявності коштів з бюджету не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Накладення штрафу в такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів, що в свою чергу спростовує висновки суду першої інстанції про неможливість виконання рішення суду у майбутньому у разі скасування спірної постанови.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.06.2018 по справі№757/29541/14-а, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №112 від 19.02.2020 «Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» визначено, що у 2020 році виплату до 5 травня разової грошової допомоги, передбаченої вказаними Законами проводить Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - регіональні органи соціального захисту населення), які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м.Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - районні органи соціального захисту населення), центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, що відповідають вимогам п.47 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України (далі - центри по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат).

Районні органи соціального захисту населення, центри по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат перераховують кошти через відділення зв`язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання) у встановлених розмірах.

Тобто, згідно запровадженого механізму фінансування вказаної допомоги Міністерство соціальної політики перераховує кошти регіональним органам соціального захисту населення, які розподіляють їх між районними органами соціального захисту населення, центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, які здійснюють безпосередню виплату щорічної разової грошової допомоги учасникам бойових дій.

Отже, визначений Урядом порядок передбачає, що виплату грошової допомоги до 5 травня проводить саме Міністерство соціальної політики через відповідні структурні підрозділи (районні органи соціального захисту населення та центри по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат).

Матеріалами справи підтверджується часткове виконання боржником судового рішення проведення перерахунку на користь ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік, як учаснику бойових дій, у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком, виходячи з розрахунку мінімальної пенсії за віком, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», з урахуванням раніше виплачених сум.

Водночас, оскільки грошова допомога до 5 травня є виплатою, яка фінансується з державного бюджету, відповідні кошти на зверненням позивача не надходили від їх розпорядника Міністерства соціальної політики для виплати ОСОБА_1 , а тому невиконання рішення суду в цій частині мало місце з поважних причин, які в силу діючого законодавства не залежать від позивача як місцевого органу соціального захисту.

Згідно ст.6 КАС України та ст.17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно усталеної практики ЄСПЛ, право на суд, захищене ст.6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції», п.40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії», заява №22774/93, п.66, ECHR 1999-V).

Так, у п.53 цього рішення ЄСПЛ вказав, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України», №29439/02, від 26.04.2005 та у справі «Крищук проти України», №1811/06, від 19.02.2009).

Основною функцією судового рішення є відновлення порушених прав позивача (стягувача), заради чого, Держава визначає пріоритет інтересів постраждалої сторони - стягувача, порушені права якої було визнано та поновлено судом і видано відповідний виконавчий документ.

Таким чином, ураховуючи процес поновлення порушених прав позивача (стягувача) шляхом видачі відповідного виконавчого документу, законодавством у сфері примусового виконання рішень встановлений найвищий пріоритет прав стягувача у виконавчому провадженні у порівнянні з колом прав боржника.

Принцип «res judicata» (принцип обов`язковості судового рішення) покладає на боржника обов`язок виконання судового рішення, яке набрало законної сили, не очікуючи відповідних дій державного виконавця.

У силу зазначеного правового принципу саме боржник повинен проявити достатню розумність і обачність для того, щоб уникнути негативних наслідків, пов`язаних із невиконанням судового рішення.

Через призму наведених положень у розглядуваній ситуації невиконання судового рішення позивачем в частині виплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік, як учаснику бойових дій в розмірі 3160 грн, за відсутності відповідного фінансового забезпечення та без фактичної наявності коштів з бюджету, не може вважатись невиконанням судового рішення без поважних причин, а накладення штрафу, у такому випадку, жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.

Такі підстави не виконання рішення суду, суд апеляційної інстанції вважає поважними, оскільки грошові кошти у вигляді перерахованої ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік, не є власністю позивача, не знаходяться на його рахунках. Фактичне, у повному обсязі виконання судового рішення, можливо лише за наявності відповідного бюджетного призначення за рахунок державного бюджету.

Крім того, ДСП вживав залежні від нього заходи для інформування розпорядника бюджетних коштів і отримання від останнього таких, тобто, проявив достатню розумність і обачність для того, щоб уникнути негативних наслідків, пов`язаних із невиконанням судового рішення.

Відтак, часткове невиконання судового рішення відбулось із незалежних від позивача причин, які слід визнати поважними у розумінні ст.ст.63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», що виключає можливість накладення штрафу на боржника.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, колегія суддів приходить до висновку про протиправність оспорюваної постанови та наявності підстав для її скасування.

Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, через що таке підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення адміністративного позову.

Згідно п.1, 4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів виходить з положень статті 139 КАС України та враховує, що позивач сплатив судовий збір за подання адміністративного позову до суду першої інстанції у розмірі 2270,00 грн відповідно до платіжного доручення №6550 від 25.03.2021, а також за подачу апеляційної скарги у розмірі 3405,00 грн відповідно до платіжного доручення №8857 від 19.08.2021, а всього 5675,00 грн, які підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 272, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року по справі №260/1211/21скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в особі Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області (за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) ВП №64218982 від 16 березня 2021 року «Про накладення штрафу».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в особі Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області (88000, м.Ужгород, вул.Шандора Петефі,14, ) на користь Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради(88000, м.Ужгород, вул. Шандора Петефі,24, 7) судовий збір в розмірі 5675(п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. М. Шевчук
І. М. Обрізко
Повне судове рішення складено 21.10.2021.