Справа № 520/14811/21
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2021-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

19 жовтня 2021 р. справа № 520/14811/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши за процедурою письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про скасування податкового повідомлення-рішення,-

встановив:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби України у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, форми «Ф» №0-2037 від 12.03.2021р. Заявлена вимога обґрунтована доводами про відсутність обов`язку сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за оскарженим рішенням контролюючого органу. На думку заявника, оскаржене податкове повідомлення-рішення про нарахування податку за 2020 р. є протиправним, оскільки, нежитлову виробничу будівлю, що використовується позивачем для здійснення у вказаному приміщенні виробництва промислової продукції, необхідно відносити до будівель промисловості відповідно до державного класифікатора будівель та споруд ДК 018:2000 клас 1251 «Будівлі промисловості», а тому вказаний об`єкт, в силу вимог п.п. «є» п.п.262.2.2 п.262.2 ст.266 Податкового кодексу України, не є об`єктом оподаткування.

Відповідач, Головне управління Державної податкової служби у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (далі за текстом - контролюючий орган, владний суб`єкт, адміністративний орган, ГУ, Управління), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що оскаржене податкове повідомлення-рішення відповідає закону та фактичним обставинам об`єктивної дійсності, адже у власності платника наявні об`єкти нерухомості, котрі є об`єктом справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Позивач подав відповідь на відзив, де висловив незгоду із доводами контролюючого органу. Стосовно оподаткування зданих заявником з 2020 р. в оренду частини належної йому будівлі промисловості площею 40,1 кв.м. указав, що владним суб`єктом невірно вчинено розрахунок податку, виходячи з податкового періоду 12 місяців замість 11 місяців, тобто, без урахування змін та доповнень внесених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 533-IX від 17.03.2020 (в редакції Закону № 540-IX від 30.03.2020) до підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України.

Період відпустки з 20.09.2021р. по 26.09.2021р., вихідні та святкові дні з 14.10.2021р. по 17.10.2021р. зумовили розгляд справи по суті - 19.10.2021р.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши добуті по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що контролюючий орган без проведення будь-якої перевірки прийняв відносно позивача податкове повідомлення - рішення №0-2037 від 12.03.2021р., яким визначив суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020р. у розмірі 59.338,98грн.

Як з`ясовано судом, юридичною підставою для прийняття оскаржених рішень владний суб`єкт обрав положення ст.266 Податкового кодексу України, а фактичною підставою послугувало судження владного суб`єкта про знаходження у власності платника об`єкта нерухомого майна, а саме: нежитлова будівля - виробничий будинок літ. "А-2", загальною площею 1.370,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Перевіряючи відповідність закону оскарженого рішення контролюючого органу, суд відзначає, що правовідносини із справляння в Україні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, унормовані, насамперед, приписами ст. 266 Податкового кодексу України та деталізовані положеннями відповідних рішень органів місцевого самоврядування.

Так, згідно з п. 266.1.1 ст.266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом «є» пункту 266.2.2 ст. 266 Податкового кодексу України передбачено, що не є об`єктом оподаткування: будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку (в редакції Закону № 466-IX від 16.01.2020, чинній з 23.05.2020р.). В редакції чинній до 23.05.2020р. було передбачено, що не є об`єктом оподаткування: об`єктом оподаткування є будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Підпунктом 266.3.1 п. 266.3 ст.266 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

За правилом п. 266.5.1 ст. 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

У спірних правовідносинах таким рішеннями органу місцевого самоврядування є рішення Харківської міської ради від 22.02.2017р. № 542/17.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає що, для справляння податку у порядку ст.266 Податкового кодексу України визначальними кваліфікуючими ознаками кожного окремого об`єкту нерухомого майна як об`єкту стягнення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є: 1) місце розташування об`єкта (тобто адреса будівлі); 2) тип об`єкта (тобто тип чи категорія будівлі; призначення); 3) площа об"єкта.

Пунктами 14.1.129 та 14.1.129-1 Податкового кодексу України об`єкти житлової та нежитлової нерухомості розмежовані законодавцем за категоріями і саме у залежності від конкретної категорії об`єкта згідно з рішенням органу місцевого самоврядування застосовується певна ставка податку.

За змістом первісних норм додатку №1 до Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (затвердженого рішенням Харківської міської ради від 22.02.2017р. №542/17) типи нежитлової нерухомості поділяються на: будівлі готельні, будівлі офісні, будівлі торгівельні, гаражі, будівлі промислові та склади, будівлі для публічних виступів, господарські (присадибні) будівлі, інші будівлі.

Відповідно до пункту 5 Додатку № 1 до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» від 22.02.2017р. за № 542/17 (в редакції до внесення змін згідно з рішенням 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018р. за № 1284/18, що набрали чинності з 01.01.2019) ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлювались у таких розмірах: 1) будівлі готельні - 1 відсоток; 2) будівлі офісні - 1 відсоток; 3) будівлі торговельні - 1 відсоток; 4) гаражі - 0,1 відсотка; 5) будівлі промислові та склади - 0,25 відсотка; 6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток; 7) господарські (присадибні) будівлі - 0 відсотків; 8) інші будівлі - 0,1 відсотка.

Отже, об`єкти нерухомого майна у вигляді будівель промислових та складів початково підлягали оподаткуванню за ставкою - 0,25 відсотка мінімальної заробітної плати на перше число календарного року за 1 м2.

Проте, п.5, який встановлював окрему ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для типу промислових будівель та складів - 0,25 відсотка, рішенням 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018р. за №1284/18, що набрало чинності з 01.01.2019, був виключений із тексту локального нормативного-правового акту органу місцевого самоврядування.

Тобто, з 01.01.2019р. за нормативним волевиявленням Харківської міської ради промислові будівлі та склади слід відносити до типу «інші будівлі», ставка податку за якими складає - 0,1 відсотка.

Судом встановлено, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах перевірку платника податків не здійснював, акт перевірки не складав.

І хоча владним суб`єктом обраний такий спосіб реалізації управлінської функції, котрий на думку суду, явно та однозначно не узгоджується з положеннями ст. 8 Конституції України у частині дотримання принципу юридичної визначеності та ч. 2 ст. 2 КАС України у частині забезпечення обґрунтованості, безсторонності, добросовісності, розсудливості, суд все ж таки не знаходить цю обставину підставою для скасування оскаржених рішень контролюючого органу, позаяк у силу ч. 2 ст. 19 Конституції України контролюючий орган не обтяжений законодавцем прямим обов`язок на проведення перевірки платника податків у даному випадку.

Наслідком обрання владним суб`єктом саме такого способу дій у спірних правовідносинах є неможливість документального встановлення типу (чи-то категорії) об`єкту нежитлової нерухомості, за якою владний суб`єкт обчислював ставку податку за 2020р. - 1,0% за типом нежитлової нерухомості - будівлі торгівельні.

За викладеним у тексті позову твердженням заявника нежитлова будівля - виробничий будинок літ. "А-2", загальною площею 1370,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є промисловою будівлею і фізично використовується у межах власної господарської діяльності заявника як підприємця.

Будь-яких доказів на спростування цього твердження суб`єктом владних повноважень до суду у ході розгляду справи не подано.

Будь-яких доводів про протилежне суб`єктом владних повноважень у поданих до суду процесуальних документах не наведено.

Тому вичерпавши усі юридичні механізми для встановлення об`єктивної істини у спору, суд не знаходить об`єктивних даних, котрі б спростовували цей довід заявника.

Відтак, суд констатує, що належних та допустимих доказів для кваліфікації об`єкту власності платника (а саме: нежитлова будівля - виробничий будинок літ. "А-2", загальною площею 1370,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ) у 2020 році як торгівельної будівлі, офісної будівлі, готельної будівлі не містять.

Усупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України таких доказів владний суб`єкт до суду не подав.

Відомостей про те, що такі докази існували у розпорядженні суб`єкта владних повноважень на момент видання оскарженого правового акту індивідуальної дії матеріали справи не містять.

Разом з тим, з наданого до матеріалів справи копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №138027643 від 17.09.2018р. позивачу на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2004р. належить нежитлова будівля - виробничий будинок літ «А-2», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Обставини належності позивачу вищезазначеного об`єкту нерухомості сторонами не заперечуються, визнаються, відносно розміру загальної площі цих об`єктів та місця їх дислокації спір між сторонами відсутній.

Суд повторно наголошує на викладеному у позові твердженні заявника про те, що заявник провадить промислову діяльність, а саме: виробництво телефонних апаратів із використанням приміщень виробничого будинку літ «А-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження даних обставин позивачем надано до матеріалів справи оборотно-сальдові відомості, виписки банку за період з 01.01.2020р. по 31.12.2020 р., за період з 01.01.2018р. по 05.05.2020р., податкові накладні.

Отже, на думку позивача, будівлю, що знаходиться за даною адресою і перебуває у власності ОСОБА_1 необхідно віднести саме до «Будівель промисловості».

Відповідач цього твердження позивача у ході розгляду справи не спростував.

Дане твердження заявника не суперечить відомостям технічного паспорту будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, рішенням 19 сесії Харківської міської ради 7 скликання ФОП ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності орієнтованою площею 0,10 га для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-2» (цех, склад) по АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу з нормативно-грошової оцінки земельної ділянки №4048 від 20.05.2020 наданого Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області, земельна ділянка по вул.Северина Потоцького, 11 у м.Харкові, кадастровий номер :03:016:0005, на якій розташований належний позивачу виробничий будинок, відноситься до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Цільове призначення земельної ділянки за кодом 11.02 - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.05.2018 року, справа №806/2461/17 (адміністративне провадження №К/9901/27759/18), визначено, що «…застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств».

Поряд з тим, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 17.02.2020 року по справі №820/3556/17 вирішив частково відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 справа № 806/2676/17 про застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформував новий правовий висновок, відповідно до якого вирішив: «визначити, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду)».

Таким чином з огляду на вищевикладене, суд доходить до переконання про те, що будівля заявника за адресою: АДРЕСА_1 , протягом 2020 року підпадає під дію положення пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України та не є об`єктом оподаткування.

Доказів протилежного учасниками спору до матеріалів справи не подано.

Також суд звертає увагу, що Законом України від 16 січня 2020 року №466-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності з 23.05.2020 року, внесено зміни до п.п. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України та викладено в такій редакції: «не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку».

Матеріалами справи підтверджено, а позивачем визнано, що за договором оренди від 17.12.2018 №2/18 та від 17.09.2018 №1/18 нежитлові приміщення (кімнати №21 загальною площею 19,5 кв. м та кімнати №14 загальною площею 20,6 кв.м) у спірній будівлі (зокрема, у 2020 році) передані в оренду ТОВ "А.Р.І.С.-УКРАЇНА" та ТОВ "Імперський колос" відповідно.

З огляду на вищевикладене, починаючи з 23.05.2020 (з дати набрання чинності змінами, внесеними до Податкового кодексу України Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ) суб`єкт господарювання, основна діяльність якого класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, при здійсненні ним операцій з надання в оренду частини будівлі промисловості, яка перебуває у його у власності та належить до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Класифікатора, визначає податкові зобов`язання з податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в частині (площі) будівель промисловості, наданих в оренду.

Таким чином, з площі переданих в оренду приміщень податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, має справлятись на загальних підставах.

У спірних правовідносинах передана позивачем в оренду частина будівлі складає 40,1 кв.м., а тому податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, повинен вираховуватися по ставці 0,1% мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2020р. за 1 кв.м., відповідно до рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 р. № 542/17 зі змінами, як для інших будівель.

Мінімальна заробітна плата станом на 01.01.2020 р. складала 4.723 грн., а тому 0,1% від неї становить - 4,723 грн.

Відтак, розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, складає: 40,1 м2 *4,723 грн. = 189,39 грн., що співвідносно із проміжком часу з травня по грудень 2020 року (8 місяців) складає - 126,26 грн.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що оскаржене податкове повідомлення-рішення №0-2037 від 12.03.2021 підлягає скасуванню в частині перевищення, а саме: на суму 59212,72 грн. (59338,98 грн. - 126,26 грн.).

Посилання заявника на неможливість виокремлення частини правильно розрахованої контролюючим органом суми грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, від помилково обчисленої суми означеного податку у даному конкретному випадку слід визнати юридично неспроможними, адже запроваджений законодавцем алгоритм визначення грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у поєднанні із достовірно з`ясованими обставинами цього спору (у тому числі і за рахунок обставин визнаних заявником у порядку ч.1 ст.78 КАС України) не містять будь-яких розумних перешкод для розмежування (що власне підтверджується і текстом самого позову заявника).

Суд зауважує, що наслідком встановлення невідповідності частини рішення суб`єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства є визнання такого акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо), та, що без неї, оспорюваний акт в іншій частині (частинах), не втрачає свою цілісність, значення. Зокрема, частково протиправним можна визнати якусь частину, пункт, речення рішення або рішення в частині нарахування певної суми окремого виду податку чи збору, накладення штрафних (фінансових) санкцій в якійсь сумі.

В ході розгляду справи встановлено, що позивач не звільнений від обов`язку сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік, як за категорію "Будівлі промисловості" у частині площі 40,1 кв.м. наданої в оренду, і той факт, що відповідачем нараховано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як за торгівельну нерухомість, не спростовує зазначеного факту.

В даному випадку, суд виокремив нарахування певної суми окремого виду податку, що не призвело до втрати цілісності самого податкового повідомлення-рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Натомість факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах у галузі податкової справи знайшов підтвердження проведеним судовим розглядом, що є визначеною процесуальним законом обставиною для задоволення вимог і скасування оскаржених рішень в частині явно та однозначно неправильного визначення податку.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про скасування податкового повідомлення-рішення №0-2037 від 12.03.2021 в частині 59212,72 грн.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін, виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Стосовно розподілу судових витрат зі сплати судового збору, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 3 вказаної статті Кодексу при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

В даному випадку позовні вимоги задоволено частково, а саме на суму 59212,72 грн.

Сума судових витрат, що підлягає стягненню із відповідача на користь позивача розраховується за формулою: грошова оцінка задоволених позовних вимог х понесені позивачем судові витрати/ціна позову (59212,72 х 908,00 / 59338,98 = 906,07 грн.).

Отже, сума судового збору, що підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, в даному випадку складає 906,07 грн.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби України у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, форми «Ф» №0-2037 від 12.03.2021 р. про нарахування суми податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300» за 2020 рік в частині на суму 59212,72 грн.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце знаходження - АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (місце знаходження - м.Харків, вул.Пушкінська,46, код ЄДРПОУ - 43983495) частину витрат зі сплати судового збору у розмірі 906,07 грн. (дев`ятсот шість гривень 07 копійок).

Роз`яснити, що судове рішення буде виготовлено у повному обсязі у порядку ч.3 ст.243 КАС України; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя О.В. Старосєльцева