Справа № 640/16554/20
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2021-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 жовтня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Федотова І.В.,

Коротких А.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Служби безпеки України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача, які полягали у неврахуванні в розрахунку грошового забезпечення позивача під час перебування його у розпорядженні: доплати за конфіденційне співробітництво у розмірі 20%; надбавки військовослужбовцям підрозділів «К» у розмірі 50%;

- зобов`язати відповідача повернути до розрахунку грошового забезпечення позивача: доплату за конфіденційне співробітництво у розмірі 20%; надбавку військовослужбовцям підрозділів «К» у розмірі 50% за період часу з дати їх протиправного неврахування по 31.07.2019;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу недоплачену суму грошового забезпечення за весь період протиправного неврахування у його розрахунку: доплати за конфіденційне співробітництво у розмірі 20%; надбавки військовослужбовцям підрозділів «К» у розмірі 50%;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягала у невиплаті позивачу за 2016-2018 роки трьох матеріальних допомог на оздоровлення та трьох матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань;

- зобов`язати відповідача обчислити у встановленому порядку та виплатити позивачу за 2016-2018 роки три матеріальних допомоги на оздоровлення та три матеріальних допомоги для вирішення соціально-побутових питань;

- зобов`язати відповідача переробити грошовий атестат позивача, що складався при переведенні його до Служби зовнішньої розвідки України у 2019 році, та включити до нього: доплату за конфіденційне співробітництво у розмірі 20%; надбавку військовослужбовцям підрозділів «К» у розмірі 50%.

- зобов`язати відповідача при складанні довідки про загальну суму додаткових видів мого грошового забезпечення за період з 01.07.2018 по 31.07.2019 для призначення пенсії включити до неї: доплату за конфіденційне співробітництво у розмірі 20%; надбавку військовослужбовцям підрозділів «К» у розмірі 50%.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для виплати позивачу спірних сум відсутні, а також вказано, що позивачем пропущений строк звернення до суду.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно з наявною у матеріалах справи довідкою про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за період військової служби станом на 16.01.2016, виданою фінансово-економічним управлінням СБУ від 26.06.2020 №21/2/2-695, грошове забезпечення позивача розраховано з наступних видів: посадовий оклад (офіцер з особливих доручень 2 категорії) (2 033,00 грн.), оклад за військовим званням «полковник» (135,00 грн.), надбавка за вислугу років 35% (758,80 грн.), надбавка військовослужбовцям, які провадять оперативно-розшукову чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення 50% (1 016,50 грн.), надбавка за службу в умовах режимних обмежень 15% (304,95 грн.), надбавка військовослужбовцям підрозділів «К» СБ України 50% (1 084,50 грн.), надбавка за особливості проходження служби 100% (2 926,80 грн.), доплата військовослужбовцям, які постійно співробітничають з особами на конфіденційній основі 20% (406,60 грн.), преміювання 352% (10 302,34 грн.), а всього 18 967,99 грн.

При цьому, відповідно до наданих представником відповідача довідок про грошове забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2016 по 31.12.2016 від 06.08.2020 №21/2/2-856, з 01.01.2017 по 31.12.2017 від 06.08.2020 №21/2/2-855, з 01.01.2018 по 31.12.2018 від 06.08.2020 №21/2/2-854, з 01.01.2019 по 31.07.2019 від 06.08.2020 №21/2/2-853, виплата позивачу надбавки військовослужбовцям підрозділів «К» СБ України та доплати військовослужбовцям, які постійно співробітничають з особами на конфіденційній основі 20%, здійснювалась лише до липня 2016 року включно.

У той же час, довідкою про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за період військової служби станом на 01.03.2018, виданою фінансово-економічним управлінням СБУ від 26.06.2020 №21/2/2-696, грошове забезпечення позивача розраховано з наступних видів: посадовий оклад (офіцер з особливих доручень 2 категорії) (9 730 грн.), оклад за військовим званням «полковник» (135 480 грн), надбавка за вислугу років 50% (5 605 грн), надбавка за службу в умовах режимних обмежень 15% (1 459,50 грн), преміювання 10% (973 грн), а всього: 19 247,50 грн.

Крім того, листом від 26.06.2020 №21/2/1-Б-12-П/87 фінансово-економічне управління СБУ повідомило позивача про те, що згідно з Інструкцією про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям СБУ, затвердженої наказом ЦУ СБУ №515/ДСК-2018, у разі прийняття головою СБУ рішення про продовження терміну перебування у розпорядженні, виплату грошового забезпечення проводиться з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за службу в умовах режимних обмежень та премії у розмірах, що визначаються наказами по особовому складу.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачувались позивачу у період з 01.08.2016 по 31.07.2019 надбавка військовослужбовцям підрозділів «К» СБ України та доплата військовослужбовцям, які постійно співробітничають з особами на конфіденційній основі 20%, а також матеріальна допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2016-2018 роки, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що позивач фактично виконував свої службові обов`язки під час перебування у розпорядженні першого заступника голови СБУ понад встановлений 3-х місячний строк. Також суд вказав, що з наявних у матеріалах справи доказів не вбачається того, що позивача у строк, встановлений пп. «б» п. 48 Положення, тобто у 3-х місячний строк, призначено на іншу посаду або звільнено з військової служби в установленому порядку, що свідчить про порушення відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, законодавчо мотивованого обов`язку, чим позивача фактично позбавлено права на належне працевлаштування та отримання ним грошового забезпечення у належному розмірі.

Судом першої інстанції вказано, що підставою для виплати військовослужбовцю СБУ матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є або (1) вибуття у чергову відпустку, або (2) мотивований рапорт військовослужбовця. Тобто вказані обставини є альтернативними, з яких військовослужбовець обирає одну з підстав. Як зазначено позивачем у позовній заяві, останній подавав відповідні рапорти протягом 2016-2018 років, однак, нарахування та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань відповідачем здійснено не було.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до частини другої статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною третьою цієї статті передбачено, що грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Порядок проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України регулює Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 №1262/2007 (далі - Положення).

Підпунктом «б» пункту 48 цього Положення передбачено, що зарахування військовослужбовців Служби безпеки України у розпорядження прямих начальників (командирів), а за рішенням Голови Служби безпеки України - у розпорядження його першого заступника чи заступника, начальника (командира) іншого функціонального підрозділу Центрального управління, органу, закладу, установи Служби безпеки України або штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України допускається, зокрема, у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів (зміна організаційно-штатної побудови, передислокація, перерозподіл функціональних обов`язків та наявних сил у зв`язку зі зміною покладених завдань, здійснення планових та позапланових переміщень військовослужбовців по службі у зв`язку з проведенням загальної ротації кадрів, прийняття Головою Служби безпеки України управлінських рішень щодо переміщення військовослужбовців для здійснення оперативно-службової діяльності на окремих напрямах та підвищення її ефективності) - до 3 місяців.

Військовослужбовці, зараховані в розпорядження, продовжують проходити військову службу та виконують обов`язки військової служби (завдання) у межах, визначених тією посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають. За ними зберігається матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, що вони займали, якщо інше не передбачено законодавством.

Після закінчення строку перебування військовослужбовця у розпорядженні, а також у разі відсутності підстав для подальшого перебування в розпорядженні він призначається на посаду або звільняється з військової служби в установленому порядку.

Військовослужбовець, який після закінчення строку перебування у розпорядженні у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів не призначений на посаду через відсутність вакантних посад (рівної або нижчої не більш як на один ступінь) у Службі безпеки України або через ненадання військовослужбовцем згоди на призначення на іншу нижчу посаду, звільняється в установленому порядку з військової служби. Вакантні посади, на яких може бути використано військовослужбовця з дотриманням вимог, встановлених пунктом 43 цього Положення, визначаються начальником (керівником) підрозділу (органу, закладу, установи), у розпорядженні якого перебуває військовослужбовець.

Військовослужбовці Служби безпеки України звільняються з посад та зараховуються в розпорядження наказами по особовому складу начальників (командирів), які мають право призначення на ці посади, а військовослужбовці, призначення на посади та звільнення яких з посад належить до повноважень Президента України, зараховуються у розпорядження наказами Голови Служби безпеки України по особовому складу на підставі відповідного Указу Президента України про звільнення з посади.

Отже, протягом часу перебування військовослужбовця у розпорядженні за ним зберігається грошове забезпечення за посадами, що вони займали, за виключенням випадків, передбачених законодавством. У разі закінчення строку перебування військовослужбовця у розпорядженні та за відсутності підстав для подальшого перебування в розпорядженні він призначається на посаду або звільняється з військової служби в установленому порядку.

Як встановив суд першої інстанції та чого не заперечили учасники справи й не спростування чому не наведено в апеляційній скарзі, наказом голови СБУ від 17.10.2015 №1089-ОС позивач був зарахований у розпорядження першого заступника голови СБУ - начальника Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю - на підставі пп. «б» п. 48 Положення зі збереженням виплати грошового забезпечення на весь період перебування у розпорядженні за посадою, яку він займав перед зарахуванням у розпорядження.

Отже, як вірно вказав суд першої інстанції, за позивачем, у зв`язку із зарахуванням останнього у розпорядження, протягом часу перебування у такому розпорядженні зберігалося грошове забезпечення за посадою, що він займав попередньо. Водночас, строк зарахування у розпорядження згідно викладених вище норм складає не більше 3-х місяців, після завершення якого строку відповідна особа має бути призначена на іншу посаду, або звільнена з військової служби в установленому порядку.

Не зважаючи на викладене, позивача у встановлений строк, не було ні призначено на іншу посаду, ні звільнено з військової служби в установленому порядку. Суд першої інстанції вказав про те, що наведене свідчить про порушення відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, законодавчо мотивованого обов`язку, чим позивача фактично позбавлено права на належне працевлаштування та отримання ним грошового забезпечення у належному розмірі.

Тому, з огляду на фактичне виконання позивачем своїх службових обов`язків під час перебування у розпорядженні понад встановлений 3-х місячний строк, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність факту порушення прав позивача на отримання спірних виплат (доплати за конфіденційне співробітництво у розмірі 20%; надбавки військовослужбовцям підрозділів «К» у розмірі 50%) та необхідність ефективного захисту цих прав шляхом задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій СБУ, які полягають у неврахуванні в розрахунку грошового забезпечення позивача під час перебування його у розпорядженні: доплати за конфіденційне співробітництво у розмірі 20%; надбавки військовослужбовцям підрозділів «К» у розмірі 50%, та, як наслідок, про необхідність зобов`язання СБУ включити до розрахунку грошового забезпечення позивача та виплатити позивачу недоплачену суму грошового забезпечення за період з 01.08.2016 по 31.07.2019 доплати за конфіденційне співробітництво у розмірі 20% та надбавки військовослужбовцям підрозділів «К» у розмірі 50%; зобов`язати відповідача переробити грошовий атестат позивача, що складався при переведенні його до Служби зовнішньої розвідки України у 2019 році, та включити до нього: доплату за конфіденційне співробітництво у розмірі 20%; надбавку військовослужбовцям підрозділів «К» у розмірі 50%, а також зобов`язати відповідача при складанні довідки про загальну суму додаткових видів мого грошового забезпечення за період з 01.07.2018 по 31.07.2019 для призначення пенсії включити до неї: доплату за конфіденційне співробітництво у розмірі 20%; надбавку військовослужбовцям підрозділів «К» у розмірі 50%.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як і в суді першої інстанції, відповідач в апеляційній скарзі наводить виключно посилання на норми права та суть окремих прийнятих ним рішень, не наводячи при цьому жодних обґрунтувань правомірності своїх дій (бездіяльності), а так само і не вказує на те, у чому полягає неправильність висновків суду першої інстанції.

У свою чергу, суд першої інстанції вірно відхилив посилання відповідача на положення Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України, затвердженої наказом СБУ від 23.01.2008 № 35/ДСК, та Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, затвердженої наказом СБУ від 10.04.2018 №515/ДСК, оскільки самі лише такі посилання висновків суду та позиції позивача не спростовують, протилежного не доводять.

Щодо позовних вимог, які стосуються матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, колегія суддів зазначає таке.

Підпунктом 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» керівникам державних органів надано право у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Такі ж положення також закріплені у підпункті 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яким керівникам державних органів надано право у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Як встановив суд першої інстанції, згідно Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, затвердженої наказом СБУ від 10.04.2018 №515/ДСК виплата допомоги на оздоровлення здійснюється на підставі відпускного посвідчення, за яким військовослужбовець вибуває у чергову відпустку або за мотивованим рапортом військовослужбовця, а матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується при вибутті військовослужбовця у чергову відпустку або за мотивованим рапортом військовослужбовця.

Відтак, підставою для виплати військовослужбовцю СБУ матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є або (1) вибуття у чергову відпустку, або (2) мотивований рапорт військовослужбовця.

Тобто вказані обставини є альтернативними, наявність однієї з підстав не дозволяє відмовляти у виплаті допомоги у зв`язку із відсутністю іншої підстави.

Тому, посилання скаржника на те, що позивач не подавав рапорти про виплату йому спірних видів допомоги, не є таким, що безумовно свідчить про відсутність підстав для нарахування позивачу таких виплат.

Відповідно до частини першої статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів. Час для проїзду до місця проведення зазначеної відпустки і назад не надається. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Так, за твердженням позивача, останнім протягом 2016-2018 років основні щорічні відпустки останньому надавались керівництвом СБУ на підставі його рапортів, однак матеріальна допомога на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань нарахована та виплачена не були. При цьому, як зазначено позивачем у позовній заяві, останній подавав відповідні рапорти протягом 2016-2018 років, однак, нарахування та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань відповідачем здійснено не було.

Наведених обставин відповідачем в порушення статті 77 КАС жодними засобами доказування не спростовано.

У зв`язку із викладеним, колегія суддів не вбачає підстав вважати неправильним висновок суду першої інстанції про протиправність бездіяльності СБУ, яка полягає у невиплаті позивачу за 2016-2018 роки трьох матеріальних допомог на оздоровлення та трьох матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань та про необхідність зобов`язання СБУ нарахувати та виплатити позивачу за 2016-2018 роки три матеріальних допомоги на оздоровлення та три матеріальних допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Щодо посилань на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідач в апеляційній скарзі вказує, що про порушення своїх прав позивач мав дізнатися ще з моменту його переведення 27.07.2019 у розпорядження Голови Служби зовнішньої розвідки України, та у місячний строк міг звернутися до суду за захистом таких прав.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п?ятою статті 122 КАС.

Водночас, у зазначених положеннях КАС відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Водночас частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із цим, частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону №2232-ХІІ військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до положень статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (абзац перший частини першої).

До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (частина друга).

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що доплата за конфіденційне співробітництво, надбавка військовослужбовцям підрозділів «К», матеріала допомога на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, є складовими заробітної плати (додатковими щомісячними та одноразовими видами заробітної плати) і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині їх виплати працівник має право звернутися до суду з позовом про їх стягнення без обмеження будь-яким строком, як це передбачено частиною другою статті 233 КЗпП.

До того ж на військовослужбовців поширюється дія КЗпП, в тому числі вказаної статті, у тих випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовані особливості щодо строку звернення до суду з позовом про стягнення належного військовослужбовцю суми грошового забезпечення.

Така правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом при вирішенні подібних правовідносин, а саме у постанові від 24 вересня 2020 року (справа №806/2883/17), від 11 липня 2019 року (справа №814/2789/16), від 01 грудня 2019 року (справа №823/726/16), від 13 січня 2020 року (справа №814/1007/16), від 29 вересня 2021 року (справа № 160/8332/20).

Посилання в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.02.2021 по справі № 240/532/20 колегія суддів відхиляє, оскільки вони стосуються зв`язку статті 233 КЗпП із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення відповідно до статті 117 КЗпП, проте у справі, що розглядається, такі вимоги не заявлені.

За таких обставин, посилання скаржника на порушення позивачем строку звернення до адміністративного суду є необґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відтак, суд апеляційної інстанції не може перевіряти висновки та мотиви суду першої інстанції, доводів щодо помилковості яких апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів звертає увагу, що апеляційна скарга повністю дублює відзив на позовну заяву, за виключенням частини щодо строку звернення до суду, якої у відзиві на позов немає. Наведене свідчить, що скаржник фактично не наводить жодних обставин протиправності оскаржуваного рішення суду або ж помилковості мотивів суду, а його метою є виключно повторне заперечення позовних вимог.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду доводів апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції не знаходить підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Служби безпеки України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя І.В. Федотов

Суддя А.Ю. Коротких