Справа № 280/4551/21
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2021-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 жовтня 2021 року м. Дніпросправа № 280/4551/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів:

судді-доповідача Чумака С.Ю.,

суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 8 липня 2021 року у справі № 280/4551/21 (суддя І інстанції Прасов О.О.)

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії/бездіяльніть відповідача щодо непроведення перерахунку/індексації та не відновлення виплати пенсії позивачу, з компенсацією втрати частини доходу;

- зобов`язати відповідача прийняти позивача на пенсійний облік, провести, починаючи з 07.10.2009 перерахунок пенсії позивачу, як непрацюючому пенсіонеру і дитині війни, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV, з урахуванням змін в пенсійному законодавстві, застосуванням всіх підвищень, надбавок і доплат, передбачених пенсійним законодавством України, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі та додатково поданих документів про заробітну плату і загальним виробничим стажем, із застосуванням при розрахунку розміру пенсії, починаючи з 07.10.2009, показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за 2018-2020 роки, не нижче мінімальної пенсії в розмірі прожиткового мінімуму на момент фактичного виконання судового рішення і встановленого законом для позивача мінімального розміру пенсії 2600 грн;

- виплатити позивачу заборгованість по пенсії одним платежем за період з 07.10.2009 по день фактичної виплати, з розрахунку місячного розміру пенсії, визначеного з застосуванням показника середньої заробітної плати за 2018-2020 роки, індивідуального коефіцієнта заробітної плати і коефіцієнта страхового стажу, згідно з документами про стаж та заробітну плату, наданих позивачем, помноженого на кількість місяців в виплатному періоді, починаючи з 07.10.2009 по день фактичного виконання рішення, на зазначений позивачем банківський рахунок;

- виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів за затримку виплати пенсії за період з 07.10.2009 по день фактичного виконання рішення, одним платежем, на зазначений позивачем банківський рахунок;

- відновити і виплачувати позивачу пенсію за віком довічно, починаючи з 07.10.2009, як непрацюючому пенсіонеру і дитині війни, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV, з урахуванням змін в пенсійному законодавстві, застосуванням всіх підвищень, надбавок і доплат, передбачених пенсійним законодавством України, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі та додатково поданих документів про заробітну плату і загальним виробничим стажем, не нижче мінімальної пенсії в розмірі прожиткового мінімуму на момент фактичного виконання судового рішення і встановленого законом для позивача мінімального розміру пенсії 2600 грн, з проведенням на загальних засадах індексації/масових перерахунків і осучасненням пенсії, відповідно до пенсійної реформи України.

Також просив, встановити спосіб виконання судового рішення, шляхом зобов`язання відповідача виплачувати пенсію позивачу на зазначений позивачем банківський рахунок, згідно з заявою про виплату пенсії, поданим через уповноваженого представника за дорученням і відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 371 КАС України, допустити негайне виконання рішення суду в повному обсязі заявлених позовних вимог, шляхом стягнення одним платежем всієї суми боргу, починаючи з 07.10.2009 по день фактичної виплати та відповідно до ч. 6 ст. 245, ч. 1 ст. 382 КАС України, зобов`язати відповідача в 14-денний термін надати до суду звіт про виконання судового рішення, зверненого до негайного виконання.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 8 липня 2021 року позов задоволений частково, а саме:

- визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати пенсії позивачу;

- зобов`язано відповідача прийняти позивача на пенсійний облік, провести, починаючи з 07.10.2009, поновлення виплати пенсії позивачу, як непрацюючому пенсіонеру і дитині війни, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV, з урахуванням змін в пенсійному законодавстві, застосуванням всіх підвищень, надбавок і доплат, передбачених пенсійним законодавством України, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі та додатково поданих документів про заробітну плату і загальним виробничим стажем, з проведенням індексації.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач та відповідач подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини рішення в іншій редакції, додавши до нього зобов`язання відповідача виплачувати пенсію в розмірі не менше ніж 2600 гривень, оскільки в протилежному випадку пенсійний орган поновить виплату пенсії в розмірі, в якому така виплата була припинена, тобто 46,98 грн. В обґрунтування скарги зазначив, що оскаржене рішення має бути змінено судом апеляційної інстанції для того, щоб виключити передумови для повторного судового розгляду. Вважає, що спір про виплату пенсії суд зобов`язаний вирішити і відновити порушене право позивача в рамках одного судового розгляду, а тому висновки суду про передчасність певних вимог є помилковими. Також зазначає, що, на його думку, суд першої інстанції не розглянув аргументи позивача про необхідність встановлення судового контролю за належним виконанням відповідачем судового рішення і невмотивовано відмовив у його встановленні.

В апеляційній скарзі відповідач просить оскаржене рішення скасувати та постановити судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування скарги зазначив, що відомості про призначення позивачу пенсії, як і пенсійна справа, у відповідача відсутні, на обліку в пенсійному органі він не перебував, а тому відповідач не має законних підстав для поновлення пенсії.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що вважає доводи апеляційної скарги відповідача необґрунтованими та такими, що суперечать нормам чинного законодавства.

Колегія суддів розглянула справу відповідно до вимог ст. 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ ПРАВОВІДНОСИНИ

Позивач має паспорт громадянина України для виїзду за кордон номер НОМЕР_1 , виданий 02.03.2021 (орган, що видав 2ISR), строк дії 02.03.2031 (а.с. 17).

До 01.11.1996 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримував призначену з 15.12.1989 пенсію за віком, надалі виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю.

На підтвердження призначення пенсії позивачем надано суду копію пенсійного посвідчення, виданого Управлінням праці та соціального забезпечення населення в Ленінському районі м. Запоріжжя (а.с. 21 зв. бік).

У трудовій книжці позивача зазначено, що його звільнено з останнього місця роботи 23.12.1989 у зв`язку з виходом на пенсію за віком (а.с. 20).

26.05.2021 представником позивача, на підставі нотаріально посвідченої довіреності, подано до відповідача заяву про поновлення позивачу пенсії (а.с. 22-23).

01.06.2021 відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачу, посилаючись на те, що зазначену заяву він зобов`язаний подати до пенсійного органу особисто. Крім того, відповідач вказав, що в архіві управління зберігаються пенсійні справи, списані починаючи з 1999 року, архівна пенсійна справа ОСОБА_1 не значиться. Згідно п. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України (а.с. 25).

Вважаючи відмову в поновленні виплати пенсії протиправною, представником позивача подано цей позов.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що з 07.10.2009 дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду від 07.10.2009 № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу (07.10.2009) територіальні органи Пенсійного фонду України мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Крім того, відсутність на цей час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості. За наведених обставин, оскільки позивач з 1996 року виїхав на постійне місце проживання в Ізраїль, а йому пенсія була припинена в період проживання за кордоном, то, враховуючи той факт, що на цей час ОСОБА_1 не втратив громадянство України, він має право на поновлення її виплати. Також суд дійшов висновку про наявність у відповідача обов`язку провести дії по здійсненню перерахунку та виплати пенсії позивачу з 07.10.2009 з застосуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ

У ст. 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон № 1058) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1058 передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У рішенні Конституційного суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначено, що оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Отже, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена на підставі положень Закону № 1058-ІV, які визнані неконституційними.

Разом з тим, чинне законодавство не передбачає безумовного автоматичного відновлення виплати пенсії з дати прийняття рішення Конституційним Судом України, оскільки за правилами Порядку № 22-1 пенсіонер повинен вчинити активні дії щодо цього, зокрема подати заяву, з дати подання якої орган ПФУ і буде обізнаний про необхідність відновлення прав особи.

Таке правило зумовлено, в тому числі й тим, що від часу припинення виплати пенсії до її поновлення проходить певний проміжок часу, а у справі, яка переглядається, минуло практично 25 років, а тому орган ПФУ повинен пересвідчитись як в наявності особи пенсіонера, так і з`ясувати практичні питання отримання пенсії, зокрема щодо її перерахування на певний банківський рахунок, оскільки пенсіонер проживає за межами України, в якій місця проживання зазвичай не має.

З цією метою пунктом 1.1 розділу І Порядку № 22-1 (в редакції станом на час подання заяви про поновлення пенсії) серед іншого, передбачено, що заява про поновлення пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб.

Перелік заяв, які можуть бути подані представником заявника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, визначений у п. 1.3 розділу І Порядку № 22-1, і заяви про поновлення пенсії цей перелік не містить.

Отже, подання від імені пенсіонера заяви про поновлення пенсії представником за довіреністю чинним законодавством не передбачено, на відміну, зокрема від заяви про призначення або перерахунок пенсії (пункт 1.3 Порядку № 22-1).

Зазначені норми свідчать, що чинним законодавством запроваджено різні механізми подання заяв про призначення та поновлення пенсії і остання пенсіонером повинна подаватись особисто за винятком ситуації, коли пенсіонер має законного представника у випадку недієздатності. (п. 1.5 Порядку № 22-1).

Таким чином, заяву про поновлення виплати пенсії позивач повинен був подати особисто, проте цього не зробив, доручивши це зробити представнику за довіреністю, що не передбачено Порядком № 22-1.

Апеляційний суд вважає правильною позицію пенсійного органу, що подання від імені позивача заяви про поновлення виплати йому пенсії іншою особою унеможливлює розгляд і задоволення такої заяви.

З огляду на вказане, апеляційний суд вважає, що пенсійним органом правомірно було відмовлено позивачу в поновленні виплати пенсії з підстав подання заяви неналежною особою.

При цьому висновки суду першої інстанції, з огляду на які ним задоволений позов, щодо відсутності механізму, який встановлював би порядок звернення осіб, які до виїзду за кордон перебували на обліку як одержувачі пенсії в органах соціального захисту населення, є помилковими, оскільки Порядком № 22-1 визначені, зокрема і правила, за якими поновлюється виплата пенсії і цими правилами чітко встановлений обов`язок пенсіонера особисто подати заяву про поновлення виплати йому пенсії.

Оскільки заяву про поновлення виплати пенсії подано особою, яка за приписами п. 1.1, 1.3 та 1.5 Порядку № 22-1 не має такого права, це є самостійною і достатньою підставою для відмови в поновленні пенсії, а тому доводи представника позивача щодо інших підстав відмови в поновленні виплати пенсії, зазначених відповідачем у листі від 1 червня 2021 року, правового значення для вирішення справи не мають і судом не аналізуються.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

За таких обставин, враховуючи наведені норми чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права і це призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 8 липня 2021 року у справі № 280/4551/21 скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач С.Ю. Чумак

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко