Справа № 640/23240/20
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2021-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 року м. Київ № 640/23240/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомГромадянки Грузії ОСОБА_1
до третя особаДержавної міграційної служби України Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування наказу в частині,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась громадянка Грузії ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування п. 10 (пп.пп. 10.1 та 10.2) наказу Державної міграційної служби України від 20.12.2019 №343 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», що стосується громадянки Республіки Грузія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказано про те, що у межах спірних правовідносин позивач не має нести негативні наслідки протиправної поведінки державного органу (у даному разі міграційного органу), оскільки порушення відбулось не з її вини, а виправлення допущеної помилки шляхом визнання недійсною посвідки на постійне проживання, виданої більше десяти років тому, є недопустимим. Крім того, позивачем наголошено на тому, що Державна міграційна служба України не є органом, яким видано позивачу посвідку на постійне проживання, а тому остання не могла її скасувати, з урахуванням того, що позивача не запрошено для надання пояснень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), залучено до участі у справі третю особу, а також встановлено особам, які беруть участь у справі, строки для надання відзиву, відповіді на відзив, заперечення та пояснень третьої особи.

Від представника відповідачів через канцелярію суду надійшов відзив, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, вказавши про правомірність оскаржуваного наказу, винесеного правомірно та у межах наданих відповідачу повноважень, оскільки рішення про видачу позивачу посвідки на постійне проживання прийнято з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію», а тому підлягає скасуванню, відповідно до вимог п. 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, оскільки встановлено відсутність документів, які б надавали право вважати позивача такою, що має дозвіл на імміграцію, відповідно до абз. 3 п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію».

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, наказом Державної міграційної служби України від 20.12.2019 №343 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» (пп.пп. 10.1 та 10.2 п. 10) на підставі висновку Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 04.10.2019 стосовно громадянки Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 08.12.2009 та серії НОМЕР_2 від 29.11.2018; начальникові Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області ОСОБА_3 наказано забезпечити вилучення зазначених у пп. 10.1 п. 10 наказу посвідок на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України, про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Вважаючи даний наказ у наведеній частині протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, є Закон України «Про імміграцію» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 7) особи, які безперервно прожили на території України протягом трьох років з дня надання їм статусу біженців в Україні чи притулку в Україні, а також їхні батьки, чоловіки (дружини) та неповнолітні діти, які проживають разом з ними.

Крім того, приписами п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» станом на момент виникнення спірних правовідносин було визначено, що такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, зокрема, є іноземці та особи без громадянства, які змушені були залишити місця постійного проживання в Автономній Республіці Абхазія Грузії, прибули в Україну, одержали в установленому порядку тимчасову довідку і прожили в Україні не менш як п`ять років, а також їх повнолітніх дітей, які прибули в Україну разом з ними до досягнення повноліття, і звернулися із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

У той же час, згідно зі ст. 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

У силу п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про імміграцію», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання.

Таким органом, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360 «Про затвердження Положення про Державну міграційну службу України», є Державна міграційна служба України.

На виконання положень Закону України «Про імміграцію» Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого (надалі - Порядок №321).

Згідно з пп. 8 п. 72 Порядку №321, посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується, зокрема, у разі оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства.

У разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу / територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку. За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС. На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС (п. 73 Порядку №321).

З огляду на викладене вбачається, що Державна міграційна служба України наділена повноваженнями на визнання недійсними та вилучення посвідки на постійне проживання на підставі відповідного висновку. При цьому, запрошення особи, щодо якої вирішується питання про вилучення довідки, для надання пояснень Порядком №321 не передбачено.

Так, з наявної у матеріалах справи копії висновку про визнання недійсною посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що для прийняття оскаржуваного наказу від 20.12.2019 №343 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» слугувало те, що «Як уставлено з матеріалів справи, батьки заявниці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , прибули на територію України з Автономної Республіки Абхазія Грузії, та 15.07.1997 на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.1996 №674 «Про заходи щодо надання Допомоги особам, які змушені були залишити місця постійного проживання в Автономній Республіці Абхазія Грузії та прибули в Україну» отримали довідку із вказаним статусом, на підставі якої (у подальшому, строк дії тимчасових довідок продовжувався до 01.04.2006 (розпорядження КМ №394 від Ї2.09.2005), до 1.05.2007 (розпорядження КМ №250-р від 27.04.2006), до 01.05.2009 (№484р від 26.06.2007), до 01.03.2010 (№648-р від 17.06.2009) проживали території України, та 23.04.2009 отримали дозволи на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки є батьками іммігранта (син - громадянин Грузії ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_3 , видана 09.09.2008 відділом ПРФО Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві на підставі дозволу на імміграцію, отриманого відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки понад два роки перебував у шлюбі з громадянкою України».

До вказаних дозволів донька іммігрантів громадянка Грузії ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесена не була, отже, дозволу на імміграцію разом з батьками не отримувала.

21.10.2009 керівництвом У ПРФО ГУ МВС України в м. Києві було прийнято рішення про документування посвідкою на постійне проживання громадянки: Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де зазначено, що іноземка отримала дозвіл на імміграцію разом з батьками на підставі п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію».

08.12.2009 була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 терміном дії безстроково. У зв`язку з обміном вказаної посвідки (досягнення 25-ти річного віку) 29.11.2018 іноземка отримала посвідку серії НОМЕР_2 терміном дії безстроково, відповідно до якої проживає по теперішній час».

На підставі викладеного, посадовими особами міграційного органу зроблено висновок про відсутність документів, які б надавали право вважати громадянку Грузії ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що дає дозвіл на імміграцію, відповідно до п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію», оскільки у матеріалах міграційної справи відсутні тимчасова довідка (або довідка, що підтверджує факт прибуття неповнолітнього разом з батьками), отримана після прибуття в Україну, а також документ про підтвердження факту безперервного проживання в Україні не менш як п`ять років, видані органами міграційної служби - особам, які змушені були залишити місця постійного проживання в Автономній Республіці Абхазія Грузії, прибули в Україну, а також їх повнолітнім дітям, які прибули в Україну разом з ними до досягнення повноліття.

Разом з тим, приписами п.п. 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява №29979/04 проаналізовано поняття «належне урядування», згідно з яким, аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Таким чином, виключно у зв`язку з допущенням суб`єктом владних повноважень процедурного порушення під час видачі позивачу посвідок на постійне проживання серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2, якими документовано позивача та якою остання користувалась протягом досить тривалого часу, а саме: у період з 2009 року по 2020 рік, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб`єктом владних повноважень (міграційним органом) своїх повноважень під час її первісного оформлення.

Відтак, у межах спірних правовідносин позивач не повинен нести негативні наслідки протиправної поведінки державного органу (у даному разі міграційного органу), оскільки порушення відбулося не з її вини, що також не заперечувалось відповідачем під час судового розгляду справи, а виправлення допущеної помилки шляхом визнання недійсними посвідок на постійне проживання, виданої, у тому числі, більше 10 років тому, є недопустимим.

За таких обставин суд дійшов до висновку, що п. 10 (пп.пп. 10.1 та 10.2) наказу Державної міграційної служби України від 20.12.2019 №343 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», що стосується громадянки Республіки Грузія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення останніх у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції від 24.09.2020 №36, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., який підлягає присудженню на користь останньої у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 77, 139, 246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати п. 10 (пп.пп. 10.1 та 10.2) наказу Державної міграційної служби України від 20.12.2019 №343 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», що стосується громадянки Республіки Грузія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Присудити здійснені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) документально підтверджені судові витрати у розмірі 840,80 грн. (восьмисот сорока грн. 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок