Справа № 600/3093/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/3093/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Чернівецького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2012 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати Чернівецький прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2012 року по 2017 рік включно року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Позов обґрунтовано тим, що за час проходження військової служби з 2012 року по 2017 рік позивачу не надавалася додаткова оплачувана відпустка, пов`язана з підвищеним інтелектуальним та нервово-емоційним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року №702 (далі Постанова №702), а в день звільнення з військової служби позивачу не було виплачено грошової компенсації за невикористану названу вище відпустку. Указане позивач вважає протиправним, оскільки законодавством передбачено обов`язок виплатити військовослужбовцю компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в тому числі й додаткової.

Ухвалою суду від 12 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Не погоджуючись із позовними вимогами, відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано, що позивач у період з 2012 року по 2017 рік перебував на посадах, які дають йому право на щорічну додаткову відпустку за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, згідно з Постановою №702. До настання особливого періоду у 2014 році додаткові відпустки надавалися всім військовослужбовцям в обов`язковому порядку. Зокрема, позивачу надавалися додаткові відпустки за 2012 рік та 2013 рік, у зв`язку з чим вимоги позивача в частині виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку за вказаний період є безпідставними. Стосовно періоду з 2014 року по 2017 рік відповідач зазначив, що з 17 березня 2014 року почалась дія особливого періоду, під час якого щорічні додаткові відпустки та деякі додаткові відпустки військовослужбовцям не надавались, а їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено. У зв`язку з цим додаткові відпустки, в тому числі така, що передбачена частиною четвертою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в особливий період не вважається невикористаною. Оскільки відповідно до частини сімнадцятої-дев`ятнадцятої статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання деяких додаткових відпусток в особливий період припинено, то виплата грошової компенсації не передбачена. З урахуванням наведеного відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

У поданій до суду відповіді на відзив позивач наголосив на тому, що припинення надання відпустки на час особливого періоду не означає припинення самого права на відпустку, яке може бути реалізоване шляхом безпосереднього надання особі відпустки після закінчення особливого періоду або ж виплати особі грошової компенсації відпустки. Водночас, нормами законодавства про соціальний і правовий захист військовослужбовців не обмежено та не припинено права військовослужбовця на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку здобуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. Наполягав на задоволенні позовних вимог.

Правом подати заперечення відповідач не скористався.

Ухвалою суду від 22 жовтня 2021 року в задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду в даній справі відмовлено.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 від 30 червня 1999 року.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, позивач перебував на посадах військової служби, які передбачені Додатком №4 Постанови Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року №702, і дають право на щорічну додаткову відпустку за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням , ризиком для життя і здоров`я.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 12 травня 2017 року позивача виключено зі списків особового складу загону та знято з усіх видів забезпечення з 12 травня 2017 року.

Згідно із зазначеним наказом позивачу зобов`язано виплатити: щомісячну премію за підтримку високої бойової готовності військ, зразкове виконання службових обов`язків і бездоганну дисципліну за період служби з 01 травня 2017 року по 12 травня 2017 року відповідно до наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 травня 2008 року №425; одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з розрахунку 17 років 02 місяці 27 днів; щомісячну додаткову винагороду в розмірі 60% грошового забезпечення по 12 травня 2017 року.

Разом з цим, не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2012 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначає Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII).

Статтею 1 Закону №2011-XII визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 4 Закону України Про відпустки від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) установлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно зі пунктом 1 частини першої статті 8 Закону №504/96-ВР щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається окремим категоріям працівників, робота яких пов`язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров`я, - тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзаців 1-2 пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається зі змісту постанови Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року №702, такою затверджено Перелік військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку, що є Додатком 4 до вказаної постанови.

Відповідно до пункту 8 статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України Про відпустки або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-XII визначено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Згідно з пунктом 17 статті 10-1 Закону №2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Відповідно до пункту 18 статті 10-1 Закону №2011-XII в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Пунктом 19 статті 10-1 Закону №2011-XII передбачено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Статтею 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21 жовтня 1993 року №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 Про часткову мобілізацію, затвердженим законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

З аналізу викладеного вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому в особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується Законами України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та «Про відпустки».

Тобто, у разі невикористання військовослужбовцем щорічної додаткової відпустки, при звільненні виплачується грошова компенсація за невикористану відпустку.

Судом встановлено, що позивач, який перебував на посадах, передбачених Додатком №4 до Постанови Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року №702, що не заперечується учасниками справи, у період проходження військової служби не використав щорічну додаткову оплачувану відпустку у 2014-2017 роках.

При цьому, стосовно доводів позивача про невикористання ним відпустки в 2012-2013 роках суд зауважує, що, як стверджує у відзиві відповідач і не заперечувалось позивачем у відповіді на відзив, згідно наказу начальника 31 прикордонного загону від 04 листопада 2013 року №231-ОСВ ОСОБА_1 в період з 08 листопада 2013 року по 14 листопада 2013 року надавалась передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року №702 додаткова відпустка за 2012 рік, а згідно наказу начальника 31 прикордонного загону від 16 грудня 2013 року №264-ОСВ позивачу також надавалась передбачена названою вище постановою відпустка в період з 09 лютого 2014 року по 16 лютого 2014 року за 2013 рік. Водночас, в обґрунтування причин ненадання зазначених наказів відповідач посилався на знищення таких за терміном зберігання, на підтвердження чого надано витяг з акту від 24 травня 2019 року №44-5480 «Про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду».

З наведеного вбачається, що оскільки позивачем було використано у 2012-2013 роках щорічну додаткову відпустку за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, то позивач не набув права на виплату йому грошової компенсації при звільненні за невикористані дні такої відпустки за вказаний період.

Поряд з цим, оскільки названа вище відпустка не була надана позивачу у період з 2014 року по 2017 рік, така ним не була використана, то саме за цей період він має право на виплату йому при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні такої відпустки.

Враховуючи викладене, суд вважає, що на час прийняття командиром військової частини НОМЕР_1 від 12 травня 2017 року №95-ос, яким позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, відповідачем протиправно не було проведено з останнім усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за період з 2014 року по 2017 рік включно.

Приходячи до вказаних висновків при вирішенні справи судом у відповідності до вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в рішенні від 16 травня 2019 року у справі №620/4218/18, яке залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації щорічної додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, за період з 2014 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Отже, суд зобов`язує відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію щорічної додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, за період з 2014 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн, що підтверджується квитанцією №45 від 01 липня 2021 року.

Проте, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 454,00 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань останнього.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу у сумі 1000,00 грн варто вказати таке.

Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 червня 2021 року між адвокатом Осьмаковим О.А. (Адвокат) та ОСОБА_1 (Клієнт) укладено договір про надання правової допомоги №18-06/21, згідно з пунктом 1.1. якого Адвокат зобов`язується: надавати Клієнту консультації з питань кримінального, цивільного, господарського, адміністративного та податкового права; організовувати ведення претензійно-позовної роботи по матеріалам, що підготовлені Клієнтом; надавати Клієнту правовому допомогу щодо захисту прав та інтересів останнього в судах, органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування (ведення справи), представляти інтереси Клієнта та здійснювати його захист в правоохоронних та контролюючих органах з питань, а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених Договором.

Згідно із складеним 22 червня 2021 року актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №19-06/21 адвокатом були надані ОСОБА_1 послуги згідно Договору №18-06/21 від 22 червня 2021 року на загальну вартість 1000,00 грн.

Як вбачається з квитанції до прибуткового касового ордера від 22 червня 2021 року №19-06/21, ОСОБА_1 сплачено на користь адвоката Осьмакова О.А. суму в розмірі 1000,00 грн на підставі договору про надання правової допомоги №18-06/21 від 22 червня 2021 року.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для розподілу судових витрат у виді витрат на правничу допомогу, суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Частиною другою статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

У зв`язку із наведеним суд звертає увагу на норми Кодексу адміністративного судочинства України, якими визначено, зокрема, порядок підтвердження повноважень адвоката в адміністративному судочинстві.

Так, згідно із частиною першою статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 57 Кодексу адміністративного судочинства України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно із частиною четвертою статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданими відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Однак, усупереч наведеним положенням, в матеріалах справи відсутній визначений частиною четвертою статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України документ (ордер або довіреність) на підтвердження повноважень адвоката Осьмакова О.А. здійснювати представництво інтересів ОСОБА_1 .

Стосовно зазначеного у договорі про надання правової допомоги №18-06/21 від 22 червня 2021 року узгодженого між сторонами обов`язку адвоката (Осьмакова О.А.) представляти інтереси клієнта ( ОСОБА_1 ), зокрема, в судах, суд зазначає, що згідно приписів частини четвертої статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України такий договір не є документом, який надає адвокату Осьмакову О.А. право представляти інтереси ОСОБА_1 в суді.

До того ж, зі змісту договору про надання правової допомоги №18-06/21 від 22 червня 2021 року та квитанції до прибуткового касового ордера від 22 червня 2021 року не вбачається того, що адвокатом Осьмаковим О.А. було надано правову допомогу, а ОСОБА_1 сплачено адвокату кошти в сумі 1000,00 грн саме у цій справі, в якій заявлено позовні вимоги до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, за період з 2012 року по 2017 рік включно року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Вказане, враховуючи також і те, що позовна заява в даній справі підписана безпосередньо позивачем, дає підстави для висновку про відсутність у матеріалах справи належних доказів надання адвокатом Осьмаковим О.А. правової допомоги Лященку П.М. саме в адміністративній справі №600/3093/21-а.

Отже, стягненню на користь позивача підлягають лише судові витрати у виді судового збору у розмірі 454,00 грн.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, за період з 2014 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію щорічної додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, за період з 2014 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривень 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 22 жовтня 2021 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий Сокирянським РВ УМВС України в Чернівецькій області 14 листопада 1996 року); відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя О.П. Лелюк