Справа № 460/4752/21
Суддя: Н.О. Дорошенко
Дата ухвалення: 2021-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и
22 жовтня 2021 року м. Рівне №460/4752/21
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.12.2018 по 12.11.2020;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.12.2018 по 12.11.2020 в сумі 391025,40 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у зв`язку з закінченням строку контракту з 03.12.2018 його виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06.04.2020 у справі №460/389/20 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.12.2018. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24.09.2020 у справі №460/5027/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по березень 2018 року включно. На виконання вказаних рішень 12.11.2020 відповідачем виплачено відповідні суми заборгованості у загальному розмірі 35312,58 грн. Тобто, остаточний розрахунок при звільненні з військової служби відповідач станом на день звільнення 03.12.2018 не провів. Враховуючи викладене вважає, що на його користь підлягає стягненню середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Ухвалою суду від 21.05.2021 позовна заява залишалася без руху.

Ухвалою суду від 08.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, поновлено пропущений строк звернення до адміністративного суду з даним позовом, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

09.08.2021, у встановленні судом строки, відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що позивач проходив військову службу та одержував грошове забезпечення за рахунок держави, а не знаходився у трудових відносинах із Збройними Силами України, тому відносно нього не розповсюджуються положення ст.116, 117 Кодексу законів про працю України. Вказує про те, що враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, суд при вирішенні цього спору повинен врахувати істотність частки складових заробітної плати в порівнянні з середнім заробітком за час затримки розрахунку. Просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю (а.с.46-53).

Оскільки розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, то відповідно до ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши усі обставини справи, перевіривши їх дослідженими доказами, оцінивши їх у сукупності на підставі чинного законодавства, суд встановив та врахував таке.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.12.2018 №270 позивача було звільнено у запас у зв`язку з закінченням строку контракту, з 03.12.2018 виключено зі списків особового складу частини та направлено для зарахування на військовий облік до Костопільського РВК Рівненської області (а.с.9).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06.04.2020 у справі №460/389/20, яке набрало законної сили 06.08.2020, позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в період з 2015 року по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.12.2018. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.12.2018.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24.09.2020 у справі №460/5027/20, яке набрало законної сили 27.10.2020, позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по березень 2018 року включно. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по березень 2018 року включно.

На виконання відповідачем судових рішень від 06.04.2020 у справі № 460/389/20 та від 24.09.2020 у справі №460/5027/20 позивачу виплачено кошти в сумі 35312,58 грн. Вказані обставини підтверджуються випискою з банківського рахунку позивача від 04.03.2021 №MARCP2BQQU3PTLDP (а.с.22) та розрахунковою відомістю №329 на виплату грошового забезпечення за рішенням суду (а.с.26).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03.12.2018 по 12.11.2020 у розмірі 391025,40 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі .

Згідно з ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом 1 частини 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно з ч.3 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до виписки з банківського рахунку позивача від 04.03.2021 №MARCP2BQQU3PTLDP нараховані на виконання судових рішень суми грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення в загальній сумі 35312,58 грн (зазначено як зарплата) відповідач виплатив позивачу 12.11.2020 (а.с.22).

Отже, судом встановлено, що відповідачем допущено затримку повного розрахунку при звільненні позивача в частині невиплати суми 35312, 58 грн. Вказаний період налічує 711 календарних днів.

За частиною першою статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України в постанові від 17.02.2015 в справі № 21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така правова позиція підтримана Верховним Судом.

Згідно з довідкою про доходи середньоденне грошове забезпечення позивача становить 550,74 грн (а.с.27).

Відтак, наслідком задоволення позову в означеній частині було б зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення в загальній сумі 391576,14 грн (550,74 грн х 711). При цьому, загальна сума грошових коштів, виплачених відповідачем для позивача на виконання судових рішень становить 35312,58 грн.

Вирішуючи судовий спір в частині позовної вимоги про стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.12.2018 по 12.11.2020, суд виходить з таких міркувань.

З аналізу статей 47, 116, 117 КЗпП України випливає, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Одночасно Верховний Суд України зауважив, що разом із тим необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

З урахуванням наведеного вище, визначаючи розмір середнього грошового забезпечення, суд враховує, що позивач був звільнений з військової служби 03.12.2018. При цьому за даними комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" Рівненського окружного адміністративного суду в справі №460/389/20 встановлено, що ОСОБА_1 27.01.2020 звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.12.2018.

Поряд з цим, за даними комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" Рівненського окружного адміністративного суду в справі № 460/5027/20 встановлено, що ОСОБА_1 13.07.2020 звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по березень 2018 року включно.

Отже, суд зауважує, що про захист своїх порушених прав та законних інтересів щодо невиплачених на час звільнення грошових сум, на які він набув право за час служби, позивач звернувся до суду за сплином більше 1 року після припинення трудових правовідносин з відповідачем. Водночас будь-яких обставин стосовно того, що позивачу не було відомо про суми, включені до розрахунку при звільненні, судом не встановлено.

Виходячи з цього, з врахуванням принципу співмірності, беручи до уваги тривалість періоду з моменту порушення права позивача і до моменту його звернення за судовим захистом, суд вважає, що до відповідача необхідно застосувати відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП України, та зобов`язати відповідача виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дати звернення до суду з позовом про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, яка не була виплачена при звільненні, до моменту фактичного розрахунку. Окрім цього, суд бере до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Середньоденне грошове забезпечення позивача становить 550,74 грн (а.с.27).

Таким чином, для визначення суми середнього заробітку для виплати позивачу за порушення строків розрахунків при звільненні суд застосовує такий розрахунок.

Щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за 2015 року та 2018 рік позивач звернувся до суду з позовною заявою 27.01.2020; щодо виплатити індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по березень 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою 13.07.2020.

Таким чином, термін затримки розрахунку суми заборгованості слід обраховувати з 27.01.2020.

Фактична виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення в сумі 35312,58 грн здійснена відповідачем 12.11.2020 на виконання судового рішення від 06.04.2020 у справі №460/389/20 та від 24.09.2020 у справі №460/5027/20 (а.с.22).

Отже, суд враховує термін затримки розрахунку такої суми заборгованості з 27.01.2020 по 12.11.2020, що становить 291 календарний день.

Середній заробіток за час затримки виплати позивачеві при звільненні грошової компенсації становить 160265,34 грн (з розрахунку: 550,74 грн х 291 календарний день).

Суд вказує на те, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, складає 0,22 (з розрахунку: 35312,58 грн / 160265,34 грн.).

Таким чином, сума, яка підлягає відшкодуванню, обчислюється судом за таким алгоритмом: 550,74 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,22 х 291 (кількість днів затримки розрахунку) = 35258,37 грн.

Суд вважає відсутніми підстави для задоволення позовної вимоги в частині судового спору відповідно до визначеного позивачем періоду виникнення заборгованості починаючи з 31.12.2018 по 26.01.2020, позаяк в такому періоді позивач не вживав жодних заходів щодо захисту свого порушеного права, а спір між позивачем та відповідачем щодо розміру виплачених позивачу при звільненні сум був відсутнім. Водночас, суд підкреслює, що сума, визначена внаслідок обчислення середнього грошового забезпечення за весь період, з часу звільнення позивача до часу виплати йому компенсації невикористаної відпустки та індексації, становить 391576,14 грн (з розрахунку: 711 календарних днів х 550,74 грн), що порушує принцип співмірності розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача, покладає на відповідача надмірну відповідальність, а тому не підлягає до присудження судом на користь позивача. Отже, в задоволенні позову в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Таким чином, оскільки в ході судового розгляду встановлено порушення відповідачем строків виплати належних при звільненні працівникові сум, то суд вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення із позивачем своєчасного і повного розрахунку при звільненні з військової служби.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, у суду відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача коштів в сумі 391025,40 грн, а тому в задоволенні позову в цій частині вимог слід відмовити.

Суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення в сумі 35258,37 грн, з утриманням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

На переконання суду, з застосуванням наведеного вище алгоритму розрахунку буде досягнуто справедливого і розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця, з урахуванням всіх істотних обставин справи, які встановлені судом.

Щодо строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Випискою з банківського рахунку позивача від 04.03.2021 №MARCP2BQQU3PTLDP підтверджується, що 12.11.2020 на його картковий рахунок надійшли кошти в сумі 35312,58 грн. Деталі операції: "Зарплата, ВІЙСЬКОВА ЧАСТИНА НОМЕР_1 . Коментар до платежу: Holubv Oleksandr Volodymyrovych" (а.с.22).

Так, дійсно 12.11.2020 позивач отримав на картковий рахунок кошти в сумі 35312,58 грн. Проте, будь-якої інформації, що дана сума була виплачена на виконання судових рішень у справах №460/389/20, №460/5027/20 у призначенні платежу (деталі операції) зазначено не було.

Для встановлення даних обставин адвокат Горблюк Роман Васильович звернувся 15.03.2021 до командира військової частини НОМЕР_1 з адвокатським запитом №01/03/21, у якому просив надати інформацію про те, у якій сумі і коли ОСОБА_1 було проведено виплати на виконання судових рішень (а.с.23).

Військовою частиною НОМЕР_1 на адвокатський запит листом від 01.04.2021 №1212 надано розрахункову відомість №329, відомість розподілу виплат військової частини НОМЕР_1 в "Приватбанк" від 12.11.2020 та довідку про доходи за жовтень-листопад 2018 року (а.с.24-27).

Зі змісту відомості розподілу виплат військової частини НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 підлягає до виплати сума 35312,58 грн. Дата обробки 12.11.2020 (а.с.25).

Розрахунковою відомістю №329 на виплату грошового забезпечення за рішенням суду підтверджується, що кошти в сумі 35312,58грн виплачено позивачу на виконання судових рішень (а.с.26).

Враховуючи встановлені під час розгляду даної справи обставини, суд погоджується з твердженнями позивача, що про виплату на виконання судових рішень коштів в сумі 35312,58 грн йому стало відомо лише після отримання відповіді на адвокатський запит, у квітні 2021 року. Тому, суд вважає, що строк звернення до суду з даним позивом пропущено з поважних причини. Отже, висновок суду при відкритті провадження у справі про поновлення позивачу пропущеного строку звернення до адміністративного суду з позовом знайшов своє підтвердження за результатами судового розгляду справи.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

В ході судового розгляду справи учасники справи частково підтвердили обґрунтованість своїх вимог та заперечень, а відтак позов слід задовольнити частково.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.01.2020 по 12.11.2020.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення в сумі 35258,37 грн за затримку розрахунку при звільненні, з утриманням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 22 жовтня 2021 року

Суддя Н.О. Дорошенко