Справа № 520/7045/21
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2021-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків
20 жовтня 2021 року № 520/7045/21
Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Зінченко А.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
До Харківського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом в якому просив суд:

-визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у день виключення із списків особового складу військової частини у зв`язку із закінченням строку контракту.

-зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини другої статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

Наказом начальника 4 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 15 квітня 2019 року №177-ОС прапорщика ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, що підтверджено витягом з наказу, наявного в матеріалах справи.

Відповідно до вищевказаного наказу начальника 4 прикордонного загону начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 15.04.2019 року №177-ОС на момент звільнення з військової служби, з урахуванням наявних на той час даних, вислуга років позивача складала: календарних років - 08 років 00 місяців 00 днів, пільгових років - 02 роки 01 місяць 12 днів.

Під пільговою вислугою років суд розуміє час служби коли позивачу у зв`язку з особливими умовами служби (такі як участь у бойових діях АТО, проходження служби в підрозділах охорони кордону, тощо) вислуга років рахувалась як 1 доба за 1,5 доби або 1 доба за 2 доби, тощо. Зазначена вислуга років враховується під час розрахунку вислуги років для отримання військовослужбовцем права на пенсію на пільгових умовах.

Таким чином, навіть з урахування здійсненого перерахунку вислуги років у позивача не виникло право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби в зв`язку з тим, що дана виплата виплачується військовослужбовцям при наявності вислуги у розмірі 10 років і більше в календарному обчисленні.

Суд вказує, що відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у разі звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно з п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей», військовослужбовцям, які звільняються із служби у зв`язку із закінченням строку контракту, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.

Відповідно до вимог пунктів 1 та 2 Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України, яке затверджено ПКМУ від 16 жовтня 2014 р. № 533, Адміністрація Державної прикордонної служби України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні. Адміністрація Держприкордонслужби у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Суд зазначає, що на виконання вищезазначених приписів законів видано «Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Держприкордонслужби України», яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 року №558, зареєстрована у Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 року за № 854/32306, пунктом 1 Інструкції установлено, що цю Інструкцію розроблено відповідно до Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про Державну прикордонну службу України», постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, які визначають види та розміри надбавок для виплат військовослужбовцям.

Відповідно до ч. 1 п. 9 розділу V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України затвердженої Наказ Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558 Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 р. за №854/32306 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу жінкою-військовослужбовцем, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше (у цьому та інших пунктах цієї глави мається на увазі наявність календарної вислуги років).

Зі змісту вищезазначених норм права чітко вбачається (в Інструкції зазначена наявна пряма норма), що право на одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби мають особи, у яких наявна вислуга 10 років виключно в календарному обчисленні.

Водночас, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» або іншими нормативно-правовими актами України не передбачено включення до вислуги, яка дає право на отримання вищезазначеної одноразової грошової допомоги вислуги у пільговому обчисленні.

Таким чином, суд звертає увагу на той факт, що на момент звільнення ОСОБА_1 , з військової служби календарна вислуга становила з урахуванням здійсненого перерахунку вислуги років, 08 років 00 місяців 00 днів тобто менше 10 років, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що права на отримання одноразову грошову допомогу, передбачену ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ч. 1 п. 9 розділу V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України затвердженої Наказ Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 р. за № 854/32306, позивач не набув.

Суд також вказує, що відповідно до абз. 2 п.28.2 Інструкції про організацію фінансового господарства в органах Державної прикордонної служби України, затвердженої Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 28.02.06 №155 конкретний розмір щомісячних надбавок, доплат і премій, що встановлюються в індивідуальному порядку, військовослужбовцям та працівникам обов`язково визначається наказами начальників (командирів) органів Державної прикордонної служби України (начальникам (командирам) органів Державної прикордонної служби України - наказами вищих начальників (командирів) органів Державної прикордонної служби України) залежно від умов служби (роботи), кваліфікації, високих результатів у службовій діяльності, виконання особливо важливих завдань або значного обсягу робіт, вислуги військової служби у межах фонду грошового забезпечення (заробітної плати), затвердженого в кошторисах органів Державної прикордонної служби України. Одноразові види грошового забезпечення (заробітної плати), у тому числі й грошова допомога військовослужбовцям (крім військовослужбовців військової служби) у разі звільнення з військової служби, виплачуються при виникненні права на їх одержання на підставі наказів начальників (командирів) органів Держприкордонслужби про їх виплату із зазначенням розміру виплат.

Виплата позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби не передбачена наказом начальника 4 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 15.04.2019 року №177-ОС. В зв`язку з чим здійснення даної виплати з боку 4 прикордонного загону, на думку суду, буде суперечити вимогам чинного законодавства та керівним наказам Адміністрації Державної прикордонної служби України. Разом з цим вищевказаний наказ від 15.04.2019 року №177-ОС позивачем не оскаржувався.

Також суд зазначає, що пункт 1 глави 9 розділу V Інструкції на даний час не скасований та є спеціальною нормою права по відношенню до ч. 2 ст. 15 Закону України №2011- XII, оскільки конкретно уточнює, яка саме вислуга років застосовується під час нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям, а, отже, жодним чином не суперечить нормі Закону.

Вищевказана Інструкція була затверджена наказом Міністра МВС у червні 2018 року, і тому посилання Позивача на постанову Верховного Суду по справі 806/2104/17 від 11.04.2018 року не може бути прийнято до уваги у зв`язку з зміною правового регулювання відносин.

Також суд вказує на хибне застосування Позивачем норм ст. 233 КЗпП, так і податкового кодексу України, стосовно заробітної плати, оскільки в площині норм законодавства проходження служби військовослужбовцем врегульоване нормами спеціального законодавства та жодним чином не віднесено до КЗпП.

Сам Позивач не заперечує того факту, що він проходив службу та був звільнений наказом від начальника 4 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України 15.04.2019 року №177-ОС.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закону), здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.

Статтею 2 Закону передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частина 1 статті 3 Закону передбачає, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України, "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.09 N 1115/2009 відповідно до ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" постановлено, затвердити Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України». «Загальна частина п. 1 визначається порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно статті 1 КЗпП України - кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини».

Стаття З КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Військовослужбовці правового статусу "працівник" не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому чинність Кодексу законів про працю України на них не поширюється, а тому його норми, зокрема і норми ст. 233 КЗпП, не можуть поширюватись на відносини між військовим частинами та військовослужбовцями з приводу питань, які випливають з відносин проходження військової служби.

Згідно з статтями 6, 10 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» 4 прикордонний загін не є підприємством, установою чи організацією - це орган охорони державного кордону, військова частина, яка за організаційно-правовою формою є державною установою, та згідно класифікатору відноситься до групи з кодом 425 «державна установа (організація, заклад)».

Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у ЗС України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно - правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, тобто на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України - Кодекс законів про працю України не поширюється.

Закон України «Про оплату праці» визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Пленум Верховного Суду Постановою N 13 від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» чітко визначає, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Вищезазначене підтверджується судовою практикою, а саме: рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, рішенням Верховного Суду, а також рішеннями Вищого адміністративного суду України від 20.12.2006, NК-18057/06, від 18.04.2007, від 13.10.2011, від 29.01.14 № К/9991/31598/12 під час вирішення інших справ з аналогічних питань.

Тобто, Позивач звільнявся у відповідності до Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.09 N 1115/2009, а не в порядку КЗпП України.

За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги Позивача є безпідставними.

Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, повно і всебічно з`ясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оцінюючи наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні на предмет належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, як того вимагає процесуальне законодавство, проаналізувавши норми матеріального права, які належить застосувати до спірних правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 245, 246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду у відповідності до ст. 295 цього Кодексу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя А.В.Зінченко