Справа № 420/6571/21
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2021-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6571/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Мiнiстерства внутрішніх справ України по Одеській області» (вул. Каракашадзе, 3, м.Одеса, 65044), Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м.Одеса, 65107) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного звернулась з позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Мiнiстерства внутрішніх справ України по Одеській області», Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за результатом якого позивач просить суд (з урахуванням уточненого адміністративного позову від 27.08.2021р.):

визнати дії Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справу України по Одеській області» () У відмові у прийнятті та направленні матеріалів для призначенні ДОВIЧНОп пенсії за вислугу років ОСОБА_1 (PHOКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства Внутрішніх справ України () неправомірними, оскільки вони ґрунтуються на нормі, яка має ознаки дискримінаційної;

визнати дії Міністерства Внутрішніх справ України () у відмові в призначенні довічної пенсії за вислугу років ОСОБА_1 (PНОКПП НОМЕР_1 ) неправомірними, оскільки вони ґрунтуються на нормі, яка має ознаки дискримінаційноп;

зобов`язати сектор гуманітарних питань Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ по Одеській області» прийняти та направити до уповноваженого структурного підрозділу Міністерства внутрішніх справ України матеріали щодо призначення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) довічної пенсії за вислугу років;

зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України підготовити та подати до Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області матеріали щодо призначення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) довічної пенсії за вислугу років;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Одеській області прийняти, оформити та призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), довічну пенсію за вислугу років, відповідно до п.б ст.12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", у редакції від 31.07.2002 року, починаючи з 11.03.2019 року;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з сектору-гуманітарних питань Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справу повноваженого представника Головного управління Пенсійного фонду в Одеської області» на користь ОСОБА_1 (PHOKПП НОМЕР_1 ), судовий збір в розмірі 926 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11.03.2020 року позивач подала електронну заяву на отримання пенсії отримання нею пенсії за вислугою років за змішаним стажем, долучивши усі необхідні документи.

16.03.2020 poку позивач отримала СМС повідомлення про відмову у надані пенсії без пояснення підстав для відмови.

28 квiтня 2020 року позивач звернулась зі скаргою до Пенсіонного фонду України, щодо розв`язання її питання про призначення пенсії.

25.10.2020 року позивач отримала вiдмову в призначенні пенсії від державної установи Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Одеській областi, та 12.12.2020 року з аналогічним змістом відмову з Міністерства внутрішніх справ.

Позивач вважаючи протиправними дії щодо відмови в призначенні пенсі, звернулась до суду з даним адміністративними позовом.

Ухвалою суду від 26.04.2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

17.05.2021 року за вх.№ЕП/13372/21 від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Також відповідач зазначає, що в установі «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Одеській області немає повноваженого представника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Крім того, якщо Позивач звільнений з органів внутрішніх справ, з відповідною заявою необхідно звертатись до сектору із соціально-гуманітарних питань Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Одеській області".

Відповідач зазначає, що від уповноваженого органу зазначених документів, необхідних для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"від 09.04.1992 № 2262, на теперішній час не надходило.

Від Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Мiнiстерства внутрішніх справ України по Одеській області» надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на відсутність у позивача права на призначення пенсії за вислугу років через не досягнення нею 45 річного віку на день її звільнення з ОВС.

24.05.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не погоджується з відзивом. Позивач вважає, що ним не пропущено строк позовної давності та позовні вимоги до ГУ ПФУ в Одеській області не є передчасними.

Ухвалою суду від 19.07.2021 року продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 24.09.2021р. закрити підготовче провадження у справі. Призначено адміністративну справу до судового розгляду на 13.10.2021 року об « 11» годині « 00» хвилин за участю сторін.

В судовому засіданні 13.10.2021 року позивач підтримала заявлені позовні вимоги, представник відповідача ДУ «ТМО МВС» заперечив проти задоволення позовних вимог, інші представники відповідачів в судове засідання не прибули без поважних причин.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення, встановив наступне.

Відповідно до витягу з наказу начальника ГУМС України Одеській області від 09.08.2007 року №434 о/с майора міліції ОСОБА_1 звільнено з посади начальника сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Ізмаїльського РВ ГУМВС України в області по ст. 64 п. «г» через скорочення штатів (наказ Ізмаїльського РВ ГУМВС України в області від 20.03.2007 року №10 о/с та наказ Ізмаїльського МВ з обслуговування м.Ізмаїл та Ізмаїльського району ГУМВС України в області від 21.05.2007 року №13 о/с. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 12 років 10 місяців 16 днів.

11.03.2020 року позивач звернулась із заявою про призначення пенсії.

14.05.2020 року ГУ ПФУ в Одеській області надано відповідь, згідно якої зазначено, що якщо позивач звільнена з органів внутрішніх справ, з відповідною заявою необхідно звертатись до сектору із соціально-гуманітарних питань Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Одеській області».

На подане ОСОБА_1 звернення Департаментом персоналу МВС України, листом за №С-22824/22 від 25.11.2020 року повідомлено позивача про відсутність права на призначення пенсії за вислугою років, оскільки позивач не має встановленої пунктом а частини 1 статті 12 Закону № 2262-ХІІ вислуги років, а відповідно до пункту б статті 12 Закону № 2262-XII на момент звільнення не мала 45-річного віку та 25 років страхового стажу.

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з діями відповідачів щодо відмови їй у призначенні пенсії відповідно до п. б) ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у редакції від 04.07.2002 року. та зобов`язання відповідачів вчинити дії щодо її призначення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову позивача, виходячи з наступного.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262).

Відповідно до п.б) ст.1-2 Закону №2262 визначено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Статтею 48 Закону №2262 визначено, що заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та Службою зовнішньої розвідки.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" затверджено постановою правління Пенсійного фонду України №3-1 від 30.01.2007 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15.02.2007 року за №135/13402 (далі - Порядок №3-1).

Відповідно до п. 1 Порядку заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом (2262-12), та особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства надзвичайних ситуацій України, Міністерства інфраструктури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України (далі - міністерства та інші органи). Міністерства та інші органи, їх територіальні підрозділи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважені структурні підрозділи).

Пунктом 7 Порядку №3-1 передбачено, що для призначення пенсії за вислугу років і по інвалідності подаються такі документи, а саме:

- заява про призначення пенсії (додаток 1);

- грошовий атестат, або довідка про розмір грошового забезпечення, і довідка про додаткові види грошового забезпечення, які заявник отримував протягом останніх 24 місяців підряд перед місяцем звільнення з військової служби;

- військово-медичні документи про стан здоров`я звільненої особи (за винятком осіб, які не проходили військово-лікарську комісію);

- документи про страховий стаж (при призначенні пенсії згідно з пунктом "б" статті 12 Закону (2262-12);

- довідка МСЕК про визнання особи інвалідом;

- копія документа про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті);

- довідка ВАТ "Ощадбанк" або інший документ, що підтверджує відкриття рахунку, назву та номер відділення ВАТ "Ощадбанк";

- копія паспорта.

Пунктом 12 Порядку визначено, що уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи своє подання про призначення пенсії (додаток 2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи.

Згідно з пунктом 14 Порядку орган, що призначає пенсії, розглядає питання про призначення пенсії або про відновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Отже, обов`язок уповноваженого структурного підрозділу щодо оформлення всіх необхідних документів та подання про призначення пенсії виникає тільки у разі подання заяви про призначення пенсії за вислугу років особою, яка має право на пенсію згідно з Законом № 2262-ХІІ.

Станом на момент звільнення позивача зі служби (27.09.2004 року) редакція п. «б» ч.1 ст.12 Закону №2262 передбачала, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба, служба в органах внутрішніх справ або служба в державній пожежній охороні.

На момент досягнення 45 - річного віку ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) редакція п. б ч. 1 ст. 12 Закону №2262 передбачала особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Станом на момент звернення позивача до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до п. б ч. 1 ст. 12 Закону №2262 редакція п. б ч. 1 ст. 12 Закону №2262 передбачала особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України. Особам, які є особами з інвалідністю внаслідок війни, пенсія на визначених у цьому пункті умовах призначається незалежно від віку.

Аналіз вказаних вище норм свідчить про те, що як на момент звільнення позивача зі служби, так і на момент досягнення позивачем 45-річного віку та і на момент звернення позивача із заявами до відповідачів щодо призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262, пунктом б ч.1 ст.12 Закону №2262 встановлено три критерії, які у сукупності дають особі право на призначення такої пенсії, а саме: - досягнення на день звільнення зі служби 45-річного віку; - наявність 25 років і більше страхового стажу;- наявність 12 календарних років і 6 місяців військової служби, служба в органах внутрішніх справ або податковій міліції.

При цьому, заяви про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262 подаються до головних управлінь Пенсійного фонду України в областях через уповноважені структурні підрозділи ОВС України, які у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформлюють всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії, ознайомлюють з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляють до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи.

Також, як свідчать наявні в матеріалах справи копії досліджених судом документів, зокрема, копія паспорту позивача, на день звільнення позивача зі служби вона не досягнула 45-річного віку (позивача було звільнено зі служби у 33-річному віці).

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, передбаченої за п.б) ч.1 ст.12 Закону №2262 ні на момент звільнення зі служби з ОВС України, ні на момент досягнення 45-річного віку, ні на момент звернення позивача із заявою до відповідачів у 2019 році, виходячи із того, що як на момент звільнення позивача зі служби, так і на момент досягнення позивачем 45-річного віку, а також і на момент звернення позивача до відповідачів за призначенням пенсії редакції п.б) ч.1 ст.12 Закону №2262 визначали всі наведені вище три критерії, які необхідні для призначення пенсії за вислугу років, які у даних правовідносинах не дотримані, що не дає права позивачеві на призначення такої пенсії за вислугу років на підставі п.б) ч.1 ст.12 Закону №2262.

Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст.77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем наведено достатньо підстав, які свідчать про законність та обґрунтованість вчинення дій щодо відмови позивачеві в оформленні всіх необхідних документів для призначення пільгової пенсії за вислугу років відповідно до п. б ст. 12 Закону №2262 з урахуванням вимог ч.2 ст.77 КАС України.

Водночас, за ч.1 ст.77 КАС України обов`язок довести ті обставини, на яких ґрунтуються позовні, покладається на кожну сторону, тобто, у даному випадку, на позивача.

Однак, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність дій Відповідачів щодо відмови позивачеві з оформлення всіх необхідних документів для призначення пільгової пенсії за вислугу років відповідно до вимог п.б) ч.1 ст.12 Закону №2262 та необхідності зобов`язання вчинити певні дії з урахуванням встановлених судом обставин у справі та аналізу норм вищенаведеного законодавства.

При цьому, судом відхиляються посилання позивача на необхідність застосовувати до даних спірних правовідносин норми п.б) ч.1 ст.12 Закону №2262 у редакції від 04.07.2002 року, які діяли до 29.04.2006 року та якими було встановлено право осіб відповідної категорії на призначення пенсії за вислугу років незалежно від підстав та часу звільнення і досягнення ними 45-річного віку, оскільки п.б) ч.1 ст.12 Закону №2262 у зазначеній редакції був чинний до 29.04.2006 року та у період дії вказаної редакції даної норми позивач не досягнув 45-річного віку та не набув права на призначення вказаної пенсії у редакції чинній з 04.07.2002 року до 29.04.2006 рік, а досягнув його лише 07.04.2019 року, тобто коли вказана редакція п.б) ч.1 ст.12 Закону №2262 вже втратила чинність.

Таким чином, норми п.б) ч.1 ст.12 Закону №2262 у редакції, яка діяла у період з 04.07.2002 року до 29.04.2006 року, не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки на момент досягнення позивачем 45-річного віку вони не діяли.

При цьому, суд зазначає, що на час звільнення у позивача не було набутого страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Судом також вважає необхідним зазначити, що фактично, позивач просить зобов`язати Відповідачів застосувати до нього зворотню дію в часі п.б) ч.1 ст.12 Закону №2262 у редакції, яка діяла у період з 04.07.2002 року до 29.04.2006 року, однак така вимога є необґрунтованою та такою, що суперечить нормам Конституції України, виходячи з наступного.

Так, рішенням Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1/99-рп встановлено можливість надання зворотної дії в часі відповідним законам та нормативно-правовим актам шляхом прямої вказівки у них, а в інших випадках ч.1 ст.58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що зворотня дія закону в часі можлива за умови, якщо це прямо передбачено законом.

Проте, із аналізу Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не встановлено зворотної дії в часі п.б ч.1 ст.12 цього Закону у редакції чинній з 04.07.2002 року до 29.04.2006 року.

Щодо встановлення в діях відповідачів ознак дискримінаційності суд зазначає наступне.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Натомість нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними актами.

При цьому, Конституція України (стаття 24), Загальна декларація прав людини (статті 2, 7), Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права (стаття 2), Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (статті 14, стаття 1 Протоколу № 12 до Конвенції) закріплюють принцип рівності осіб та визначають, що права особи, в тому числі і право на соціальний захист має здійснюватися без дискримінації за будь-якою ознакою.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації визначено Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 6 вересня 2012 року № 5207-VI.

За загальним визначенням статті 1 названого Закону, дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

В силу приписів статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 6 вересня 2012 року № 5207-VI законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; повагу до гідності кожної людини; забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Статтею 6 цього ж Закону визначено, що відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме:

спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту;

здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними;

надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом;

встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян;

особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Проте, як встановлено судом, відповідачі, як органи державної влади, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст.19 Конституції України). Тобто, відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, не наділені правом здійснювати тлумачення законів на власний розсуд, а лише зобов`язаний їх дотримуватися.

Таким чином, при здійсненні своїх владних повноважень відповідачі діяли відповідно до норм чинного законодавства, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Тобто, право на призначення пенсії за вислугу років колишнім працівникам органів внутрішніх справ може ґрунтуватися лише на положеннях чинного на момент виникнення права на призначення такої пенсії законодавства та не може ґрунтуватися на законі, який втратив чинність.

Отже, право на призначення пенсії за вислугу років може бути реалізовано позивачем лише на підставі тих норм, які діють на час виникнення права на її призначення.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши дії Відповідачів щодо відмови в оформленні всіх необхідних документів для призначення пільгової пенсії за вислугу років відповідно до вимог п.б) ч.1 ст.12 Закону №2262 у зв`язку з відсутністю у позивача права на отримання такої пенсії, а тому слід відмовити позивачеві у задоволені даних позовних вимог.

Приймаючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст.139,242-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Мiнiстерства внутрішніх справ України по Одеській області» (вул. Каракашадзе, 3, м.Одеса, 65044), Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м.Одеса, 65107) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 22.10.2021 року.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С. Єфіменко

.