Справа № 280/8726/20
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2021-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 жовтня 2021 року м. Дніпросправа № 280/8726/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач),

суддів: Щербака А.А., Прокопчук Т.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року (суддя 1-ї інстанції Артоуз О.О.) у справі №280/8726/20 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Головне управління державної казначейської служби України у Запорізькій області про стягнення недоплаченої суддівської винагороди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області про стягнення недоплаченої суми суддівської винагорода за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року в розмірі 153385,26 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті; допустити негайне виконання рішення в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що працює на посаді судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області. Вказує, що з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року отримувала суддівську винагороду із застосуванням обмежень, які передбачені статтею 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік". Вважає застосування такого обмеження протиправним та таким, що суперечать приписам Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Також посилається на рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020, яким визнані неконституційними та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом цього Рішення, положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами, Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року №553-ІХ. Відтак, невідповідність Конституції України вказаних вище норм Закону вже визнано Конституційним Судом України. У зв`язку з наведеним, просить задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року позов задоволено.

Відповідач не погодившись з рішенням суду подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач ТУ ДСА просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вважає неправильним висновок суду першої інстанції про протиправність дій з обмеження суддівської винагороди позивача та наявність підстав для перерахунку суддівської винагороди позивача за період з 18.04.2020 р. по 28.08.2020 р. у зв`язку з визнанням неконституційними положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2020 р. № 294-ІХ зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 р. № 553-ІХ. Зазначає, що Конституційним Судом України в резолютивній частині рішення від 28.08.2020 р. № 10-р/2020 чітко визначено про втрату чинність положеннями приведених законів щодо обмеження розміру суддівської винагороди з 28.08.2020 р. Тому вважає, що Рішення Конституційного Суду України не може впливати на спірні правовідносини, які виникли до прийняття цього рішення, рішення не має ретроактивності. На думку апелянта, мотивувальна частина рішення Конституційного Суду України в частині необхідності виплати суддям компенсації, пов`язаної з тимчасовим обмеженням суддівської винагороди, не є нормою права, обов`язкової для виконання.

Крім того, судом першої інстанції не звернуто увагу, що у разі задоволення позову ТУ ДСА не матиме можливості виконати рішення у зв`язку з відсутністю асигнувань на його виконання, таке рішення можливо виконати зі рахунок бюджетної програми 0101150 "Виконання рішень на користь суддів та працівників апаратів судів", проте судом першої інстанції не застосовано до цих правовідносин Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінеті Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845.

Позивач та третя особа не скористались правом подання відзиву.

Сторони повідомлені про день та час розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до Указу Президента України "Про призначення судді" від 02.11.2017 №348/2017 є суддею Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

За період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року позивачу виплачено суддівську винагороду в обмеженому розмірі згідно зі статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.

Відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області від 30 жовтня 2020 року №08-02/1238 про нараховану та фактично виплачену суддівську винагороду судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 за період з 01.01.2020 по 31.08.2020:

всього нараховано (з урахуванням ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік") - 750264,54 грн., в тому числі обмеження місяця відповідно до статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" 153385,26 грн. (в т.ч. квітень 11876,76 грн., травень 36755,46 грн., червень 42400,04 грн., липень 49882,40 грн., серпень 12470,60 грн.);

утримані обов`язкові податки та збори з загальної суми нарахування місяця - всього 146301,59 грн. ( в т.ч. квітень 16620,95 грн., травень 11769,60 грн., червень 10668,91 грн., липень 9209,85 грн., серпень 27695,15 грн.);

загальна сума перерахування на картковий рахунок працівника - 603962,95 грн. (в т.ч. квітень 68614,69 грн., травень 48587,34 грн., червень 44043,45 грн., липень 38020,15 грн., серпень 114331,25 грн.).

Позивач вважаючи таке обмеження протиправним, звернулась до суду із цим позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи позов дійшов висновку, що оскільки набрання 18.04.2020 чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29, не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому у відповідача були відсутні законні підстави для обмеження розміру суддівської винагороди позивача. Врахувавши не надання відповідачем доказів того, що розмір бюджетних видатків на виплату суддівської винагороди був обмежений у зв`язку із запровадженням карантину, та не дозволяв відповідачу виплатити суддівську винагороду в розмірі, передбаченому статтею 135 Закону №1402-VIII, а також інформацію про не внесення змін до кошторису ТУ ДСА України в Запорізькій області стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 "Заробітна плата", дослідивши кошторис ТУ ДСА у Запорізькій області на 2020 рік (та зміни до нього), який свідчить про те, що у період з 18.04.2020 до 27.08.2020 включно у зв`язку із запровадженням обмеження суддівської винагороди бюджетні асигнування на оплату праці не зменшувались, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність здійснення та виплати позивачу суддівської винагороди в період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно із застосуванням обмежень, встановлених ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", а тому задовольнив позов щодо стягнення з відповідача недоплаченої суми суддівської винагороди позивача за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно у розмірі 153385,26грн.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

Як свідчать встановлені обставини справи, позивач є суддею Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

За період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року позивачу виплачено суддівську винагороду в обмеженому розмірі згідно зі статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.

Фактичні обставини справи, сторонами не спростовуються.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 р. № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII).

Частиною першою статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, що повністю узгоджується з приписами частини другої статті 130 Конституції України.

Зазначені конституційні запобіжники мають на меті унеможливлення свавільного встановлення або зміни законодавцем розміру винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

Відповідно до частини другої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

У частині третій статті 135 Закону № 1402-VIII базовий посадовий оклад судді місцевого суду визначений в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Частиною дев`ятою статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Отже, з огляду на приписи частини другої статті 130 Конституції України та частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, розмір суддівської винагороди, зокрема і граничний розмір останньої, можуть визначатись виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", якою з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 такого змісту:

"Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)".

Відповідно до частин першої - четвертої статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Отже, адміністративний суд при вирішенні спору повинен застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, тобто в спірних правовідносинах приписи частини другої статті 130 Конституції України.

Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" не є Законом про судоустрій, виключно яким відповідно до частини другої статті 130 Конституції України може встановлюватись розмір винагороди судді, а тому у відповідача ТУ ДСА були відсутні правові підстави для застосування положень цього закону при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди, яка, як одна із складових гарантій незалежності суддів, не може бути змінена чи врегульована іншим законом, ніж змінами до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Приведене правове регулювання спірних правовідносин дає підстави для висновку, що набрання 18 квітня 2020 року чинності Законом № 553-ІХ, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 зазначеного вище змісту, не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому у відповідача ТУ ДСА були відсутні законні підстави для обмеження розміру суддівської винагороди.

Відповідач ТУ ДСА всупереч приписам частини другої статті 130 Конституції України та частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII застосував до спірних правовідносин положення статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", якими ці відносини, як зазначалось вище, не регулюються, внаслідок чого безпідставно в період з 18.04.2020 р. по 28.08.2020 р. виплатив позивачу суддівську винагороду в обмеженому розмірі.

Таким чином, суд доходить до висновку, що набрання 18 квітня 2020 року чинності Законом № 553-ІХ не змінило правового регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, оскільки Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" розмір винагороди судді за приписами частини другої статті130 Конституції України не регулюється, а тому розмір суддівської винагороди станом як на 18 квітня 2020 року, так й у період існування спірних правовідносин, повинен був визначатися виключно за положеннями статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідач навіть після набрання чинності Законом № 553-ІХ та доповнення Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" статтею 29 повинен був діяти виключно в межах приписів частини другої статті 130 Конституції України, тобто застосовувати для обчислення розміру винагороди судді виключно положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів", який останній жодних норм стосовно обмеження розміру винагороди судді не містить.

Тому суд погоджує висновок суду першої інстанції, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно Законом України "Про судоустрій та статус суддів", при цьому застосування вимог статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" прямо суперечить статті 130 Конституції України.

У зв`язку з цим суд визнає правильним висновок суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання суддівської винагороди у спірному періоді у встановленому Законом № 1402-VIII розмірі та наявність підстав для стягнення з ТУ ДСА на користь позивача недоплаченої суддівської винагороди на підставі статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в розмірі 153385,26грн.

Доводи відповідача, що він не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету є безпідставними, оскільки, по-перше, статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" видатки Державного бюджету не визначались, а по-друге, відповідно до Додатку № 3 до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" загальні видатки на забезпечення здійснення правосуддя (код 0501020) Законом № 553-ІХ були збільшені, а в частині фонду оплати праці залишились незмінними.

Крім того, суд враховує, що рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-/2020 у справі № 1-14/2020 (230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами;

- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Зазначені обставини виключають необхідність звернення відповідно до частини четвертої статті 7 КАС України до Верховного Суду з клопотанням про внесення до Конституційного Суду України подання щодо неконституційності статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Оскільки, як зазначалось вище, відповідачем положення статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" щодо обмеження суддівської винагороди протиправно застосовані всупереч імперативним приписам частини другої статті 130 Конституції України, то визнання цієї статті неконституційною правового значення для вирішення спору не має, а тому безпідставними є і доводи апелянта, що тільки з 28 серпня 2020 року зазначена стаття втратила чинність, а до цієї дати її застосування відповідачем було правомірним.

Приведені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 03.03.2021 р. у справі №340/1916/20, за якою розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII.

В цьому судовому рішенні Верховний Суд в контексті заявлених позовних вимог щодо донарахування та виплати не отриманих коштів за період з 18.04.2020 р. (суддівської винагороди, розмір якої був обмежений на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ), звернув увагу на процедуру бюджетного фінансування судів та вказав на необхідність з`ясування в спірному випадку причин невиплати суддівської винагороди у повному обсязі (відповідності до статті 135 Закону №1402-VIII, без застосування встановлених статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX) обмежень) у спірному періоді.

Верховний Суд виокремив дві причини, які б могли зумовити виплату суддівської винагороди у неповному обсязі.

Перша причина - у разі, якщо розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня (суду або ж територіальному управлінню ДСА) на ці потреби були виділені кошти у недостатньому розмірі, тобто у розмірі меншому, ніж те передбачено статтею 135 Закону №1402-VIII без будь-яких обмежень. В цьому випадку, як вказав Верховний Суд, невиплату суддівської винагороди в повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (окрім Верховного Суду), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді).

Друга причина - у разі, якщо ДСА України як головний розпорядник бюджетних коштів, виділила розпоряднику нижчого рівня достатньо коштів для виплати суддівської винагороди з урахуванням вимог статті 135 Закону № 1402-VIII (затвердивши відповідний кошторис), але розпорядник нижчого рівня розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ). В такому випадку, як зазначив Верховний Суд, є підстави стверджувати, що невиплата суддівської винагороди в повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати, є результатом дій/рішень розпорядника нижчого рівня, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками.

В контексті зазначеного суд звертає увагу, що судом першої інстанції досліджено кошторис ТУ ДСА у Запорізькій області на 2020 рік (та зміни до нього) та встановлено, що у період з 18.04.2020 р. до 27.08.2020 р. включно у зв`язку із запровадженням обмеження суддівської винагороди бюджетні асигнування на оплату праці не зменшувались, тому суд погоджує висновок суду першої інстанції, що обсяг видатків на виплату суддівської винагороди суд не було зменшено після змін, внесених Законом № 553-ІХ.

Оскільки встановлені обставини справи свідчать про те, що нарахування та виплата позивачу у спірному періоді суддівської винагороди у неповному обсязі є наслідком вчинення дій ТУ ДСА, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у спірному випадку належним способом відновлення порушеного права позивача є стягнення з ТУ ДСА недоплаченої суддівської винагороди.

Суд враховує доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не звернуто увагу, що у разі задоволення позову ТУ ДСА не матиме можливості виконати рішення у зв`язку з відсутністю асигнувань на його виконання, таке рішення можливо виконати зі рахунок бюджетної програми 0101150 "Виконання рішень на користь суддів та працівників апаратів судів", проте судом першої інстанції не застосовано до цих правовідносин Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845, проте зазначає, що питання виконання судового рішення може бути вирішено в порядку статті 378 КАС України, а саме шляхом встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Стосовно посилань апелянта на неправильно визначену суму, що підлягає стягненню в порядку негайного виконання, при такому розрахунку взято п`ять повних місяців, але спірним періодом є три повних місяці та два неповних, що є недотримання статті 371 КАС України, суд зазначає таке.

Пунктом 2 частини першої статті 371 КАС України встановлено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки чинним законодавством не унормовано порядок визначення суми стягнення за один місяць у подібних правовідносинах (коли стягується недоплачена сума заробітної плати (суддівської винагороди)), спосіб розрахунку суми стягнення за один місяць, проведений судом першої інстанції, а саме шляхом ділення загальної суми недоплаченої суддівської винагороди в розмірі 153385,26грн. на кількість повних місяців, протягом яких позивачу виплачувалась суддівська винагорода в обмеженому розмірі, можливо визнати правильним.

Іншого порядку розрахунку такої суми відповідачем не запропоновано, тому суд апеляційної інстанції погоджує розрахунок, проведений судом першої інстанції.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року у справі №280/8726/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак

суддя Т.С. Прокопчук