Справа № 500/1721/21
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/1721/21 пров. № А/857/16136/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Іщук Л.П.,

за участі секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року (рішення ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у м. Тернопіль судом у складі головуючого судді Баранюка А.З., повний текст рішення суду складено 16 липня 2021 року) у справі № 500/1721/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії, суд -

В С Т А Н О В И В:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив:

визнати протиправним рішення Підгороднянської сільської ради Тернопільського району від 04.03.2021 №131 "Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність" в частині відмови йому в наданні земельної ділянки площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства;

зобов`язати Підгороднянську сільську раду Тернопільського району видати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої в с.Забойки Тернопільського району Тернопільської області.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Підгороднянської сільської ради Тернопільського району від 04 березня 2021 року № 131 "Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність".

Зобов`язано Підгороднянську сільську раду Тернопільського району повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20 січня 2021 року та прийняти відповідне рішення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На обґрунтування апеляційних вимог відповідач посилається на те, що відповідно до проекту землеустрою щодо часткової зміни межі сіл Почапинці і Забойки Почапинської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (далі - Проект). Проект затверджено рішенням 37-ї сесії п`ятого скликання Тернопільської обласної ради від 09.12.2010 р. №1094 "Про затвердження проекту землеустрою щодо часткової зміни меж сіл Забойки та Почапинці Почапинської сільської ради Тернопільського району", заявлена позивачем земельна ділянка увійшла до складу земельної ділянки, яка за проектом визначена землями загального користування (сіножаті). Вказаний вище проект з огляду на Положення №1553, є матеріалами державного фонду на основі яких збираються, обліковуються результати проведеного землеутрою для їх подальшого використання, в т.ч. органами місцевого самоврядування. Тому сільська рада правомірно, враховуючи, що документації по формуванню саме спірної земельної ділянки на час розгляду заяви позивача не було, використовувала дані щодо категорії і цільового призначення спірної земельної ділянки визначених Проектом. Також вказує, що ч. 4 ст. 83 ЗК України не надає вичерпного переліку земель загального користування населених пунктів. Однак про те, що сіножаті відносяться до земель загального користування свідчать інші норми законодавства, а саме чинний Проект, так і Наказ Державного комітету України із земельних ресурсів №548.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. По суті заперечення на апеляційну скаргу співпадають з мотивами та висновками, здійсненими в судовому рішенні судом першої інстанції.

В судовому засіданні представник відповідача Микитюк І.С. надала пояснення, та підтримала доводи апеляційної скарги.

Про дату, час та місце розгляду справи третя особа повідомлена за допомогою електронних засобів зв`язку, шляхом надіслання повістки та ухвали на електронну адресу, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. Позивачу копії вказаних вище ухвали та повістки надсилались засобами поштового зв`язку шляхом направлення рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази, зокрема відстеження про вручення поштового відправлення. В судове засідання позивач та третя особа не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення слухання справи не направляли.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою від 29.12.2020, в якій просив надати йому безоплатно у приватну власність земельну ділянку орієнтованою площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства та надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. До заяви позивач долучив копію паспорта, копію ідентифікаційного номера, копію викопіювання із кадастрової карти місця знаходження земельної ділянки.

Розглянувши дану заяву, відповідач рішенням від 04.03.2021 №131 відмовив ОСОБА_1 в надані дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності розташованої за адресою: село Почапинці Тернопільського району, у зв`язку із тим, що дана земельна ділянка відноситься до земель загального користування (сіножаття).

Не погодившись із даним рішенням, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно відомостей з Державного земельного кадастру, які у відповідності до п.12 Порядку ведення Державного земельного кадастру, є офіційними і вважаються об`єктивними та достовірними, якщо інше не доведено судом, спірна земельна є вільною та не віднесена до земель загального користування. Крім того, суд приймає до уваги пояснення позивача та його представника, що спірна земельна ділянка обробляється та використовується для виробництва сільськогосподарської продукції. Тому, суд дійшов висновку, що рішення Підгороднянської сільської ради Тернопільського району від 04 березня 2021 року № 131 "Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність" є протиправним та підлягає до скасування. Суд зазначив, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (ст. 13 Конституції України).

Земельні відносини в України визначені та врегульовані Конституцією України, Земельним кодексом України (далі - ЗК України), а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Земельні відносини визначені, як суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї) (ст. 2 ЗК України).

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ст.19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно частини 3 статті 78 ЗК України визначено, що земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Пунктом "б" ч. 1 ст.81 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а)приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б)одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в)одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Стаття 118 ЗК України визначає порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Так, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відмовляючи позивачу у надані дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності розташованої за адресою: село Почапинці Тернопільського району, відповідач зіслався на те, що дана земельна ділянка відноситься до земель загального користування.

Судом встановлено, що у 2010 році ПП "Матек" на замовлення Почапинської сільської ради, до складу якої входили населені пункти сіл Почапинці та Забойки, розроблено проект землеустрою щодо часткової зміни межі сіл Почапинці і Забойки Почапинської сільської ради, Тернопільського району, Тернопільської області (далі - Проект). Проект затверджено рішенням 37-ї сесії п`ятого скликання Тернопільської обласної ради від 09.12.2010 р. №1094 "Про затвердження проекту землеустрою щодо часткової зміни меж сіл Забойки та Почапинці Почапинської сільської ради Тернопільського району".

Спірна земельна ділянка згідно наявних у Проекті відомостей руху земель згідно звіту 6-ЗЕМ с.Забойки та індексно-кадастрової карти про зміну межі сіл Забойки та Почапинці, знаходиться в межах села Забойки входить до складу земельної ділянки за номером 15 (за Ткачихою) площею 14,5231 га. Також згідно план-схеми земельної ділянки площею 14,5231 га розробленої у Проекті, вона поділена на п`ять окремих ділянок з різними площами, конфігурацією та категоріями земель. При цьому заявлена позивачем земельна ділянка, увійшла до складу земельної ділянки площею 5,3231 га, які за Проектом визначені землями загального користування (сіножаття).

Суд зазначає, що згідно положень статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом.

Згідно з підпунктом 5 пункту 97 Порядку ведення Державного земельного кадастру затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. № 1051 до Державного земельного кадастру вносяться відомості (зміни до них) про землі в межах територій адміністративно-територіальних одиниць, зазначені у пункті 22 цього Порядку, на підставі відомостей про категорії земель у межах адміністративно-територіальної одиниці, матеріалів інвентаризації земель.

Поряд із цим, як встановлено судом інвентаризація земель на яких розташована спірна земельна ділянка відповідачем та третьою особою не проводилася.

При цьому згідно відомостей з Державного земельного кадастру, які у відповідності до п.12 Порядку ведення Державного земельного кадастру, є офіційними і вважаються об`єктивними та достовірними, якщо інше не доведено судом, спірна земельна є вільною та не віднесена до земель загального користування.

Крім того, як вбачається з пояснення позивача та його представника, що спірна земельна ділянка обробляється та використовується для виробництва сільськогосподарської продукції.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що рішення Підгороднянської сільської ради Тернопільського району від 04 березня 2021 року № 131 "Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність" є протиправним та підлягає до скасування.

Водночас, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції скасовуючи рішення сільської ради повністю, не звернув уваги на те, що вказане рішення стосується не тільки позивача, але й інших осіб, які не оскаржують дане рішення сільської ради.

При цьому, слід зазначити, що право на захист є самостійним суб`єктивним правом, яке з`являється у власника прав лише в момент їх порушення або оспорювання і реалізується в межах охоронюваних правовідносин, які виникли при цьому.

Враховуючи те, що позивач оскаржує рішення сільської ради у частині, що стосується порушених його прав, то колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи дійшов до помилкового висновку щодо скасування рішення сільської ради повністю, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача та прийняти відповідне рішення, з огляду на наступне.

Завдання адміністративного судочинства полягає в гарантуванні ефективного захисту порушених прав осіб, які звертаються до суду за захистом цих прав, з урахуванням принципу розподілу влади, за суттю якого на адміністративний суд покладено обов`язок контролю легальності дій та рішень суб`єктів владних повноважень, що мають діяти у визначених законом межах та на власний розсуд при виборі одного законного рішення із кількох можливих варіантів.

Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Питання надання чи відмови у наданні дозволу у розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, вирішується органом місцевого самоврядування, за результатом чого приймається відповідне рішення.

Таким чином на переконання суду, задоволення таких позовних вимог фактично призведе до підміни судом компетенції відповідача, присвоєння собі його функцій, а також до фактичного прийняття рішення про надання дозволу у розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, що не належить до компетенції суду.

Більше того у спірному випадку суд не перевіряє повноту поданого позивачем пакету документів із заявами на отримання дозволу, так як щодо вказаного відповідачем не було первинно організовано перевірку/дослідження за формою та змістом, і саме вчинення таких дій належить до компетенції сільської ради.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, в даному випадку є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, із прийняттям відповідного владного рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2019 року у справі №817/252/18 (адміністративне провадження №К/9901/235/19).

З врахуванням вказаного вище та матеріалів справи, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги відповідача.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року у справі № 500/1721/21 скасувати у частині визнання протиправним та скасування рішення Підгороднянської сільської ради Тернопільського району від 04 березня 2021 року № 131 "Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність".

Ухвалити у вказаній частині постанову, якою визнати протиправним та скасувати рішення Підгороднянської сільської ради Тернопільського району від 04 березня 2021 року № 131 "Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність" в частині відмови ОСОБА_1 у наданні йому земельної ділянки площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
Л. П. Іщук
Повне судове рішення складено 21 жовтня 2021 року.