Справа № 520/15110/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2021-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

21.10.2021 р. справа №520/15110/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за процедурою письмового провадження справу за позовом

Приватного акціонерного товариства "Харківський верстатобудівний завод"
до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України,
провизнання дій протиправними та скасування вимоги, -

встановив:

Позивач, Приватне акціонерне товариство "Харківський верстатобудівний завод" (далі за текстом - заявник, платник ЄСВ, ПрАТ), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправними дій Головного управління ДПС в Харківській області щодо винесення Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.06.2021р. №Ю-169593-58; 2) скасування винесеної Головним управлінням ДПС в Харківській області вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.06.2021р. №Ю-169593-58.

Аргументуючи ці вимоги заявник зазначив, що оскільки вимога за формою не відповідає вимогам закону, то відсутні підстави сплачувати нараховану нею недоїмку. Так, посилався на те, що вимога підписана неповноважною особою, на відсутність у вимозі розрахунку суми недоїмки, а також на порушення контролюючим органом строку направлення вимоги.

Відповідач, Головне управління Державної податкової служби у Харківській області (далі за текстом - владний суб`єкт, контролюючий орган, адміністративний орган, ГУ, Управління), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що недоїмка виникла за даними інтегрованої картки платника у зв`язку з неповною оплатою самостійно задекларованих сум ЄСВ. За твердженням владного суб`єкта, вимога підписана уповноваженою особою, відповідає положенням Інструкції і була направлена з дотриманням визначеного строку.

Згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи незмінність завдання адміністративного судочинства згідно з ч. 1 ст. 1 та ч. 4 ст. 242 КАС України незалежно від категорії спору, імперативно встановлену законодавцем мету адміністративного судочинства у вигляді захисту прав та інтересів невладного суб`єкта, зміст та характер спірних правовідносин, обсяг доказів, котрі повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у ній письмовими документами.

Підстав для задоволення поданого позивачем клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату суд не знаходить, позаяк, по-перше, означене клопотання надійшло до суду електронною поштою об 11:14. тоді як судове засідання по справі було призначено на 11:00 годину. По-друге, клопотання мотивоване посиланням на відсутність технічної та кадрової можливості забезпечити участь представника у засіданні через обмежений режим ведення господарської діяльності внаслідок запровадження на території України карантину, між тим, жодних доказів на підтвердження цієї обставини, як-то доказів запровадження неповного робочого дня/тижня або дистанційного режиму роботи на підприємстві тощо, до суду не подано.

Отже, суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник пройшов передбачену законодавством процедуру державної реєстрації, набув правового статусу юридичної особи приватного права - резидента України, у якості платника ЄСВ знаходиться на обліку в ГУДПС у Харківській області, утвореному на правах відокремленого підрозділу ДПС України, складав і подавав до контролюючого органу документи обов`язкової звітності з ЄСВ, де самостійно задекларував до оплати 159.621,08 грн. ЄСВ з граничним строком сплати 20.01.2021 р. і 581.500,11 грн. ЄСВ з граничним строком сплати 20.05.2021 р.

На момент виникнення спору добровільно заявником було сплачено 57.913,05грн., а недоїмка (арифметичний показник грошового еквіваленту невиконаних зобов`язань) становила 683.208,14 грн.

Вказані обставини сторонами у ході розгляду справи не спростовані.

14.06.2021р. за подією відображення в інтегрованій картці платника вказаної недоїмки ГУ ДПС у Харківській області (компетенційним правонаступником якого є відповідач по справі) за підписом керівника (його заступника або уповноваженої особи) Р. Леонтьєва була винесена вимога №Ю-169593-58 про сплату 683.208,14 грн., яка була надіслана платнику 22.06.2021 р. і отримана ним 24.06.2021 р.

Не погодившись із відповідністю закону цього правового акту індивідуальної дії, заявник ініціював даний спір, вирішуючи який по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Суспільні відносини із справляння ЄСВ унормовані, насамперед, приписами Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Згідно з положеннями ст. 4 вказаного Закону, платниками ЄСВ є, зокрема, роботодавці.

Відповідно до ч.8 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

У розумінні п.6 ч.1 ст.1 цього закону недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом

Згідно з ч.4 ст.25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску. Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України. Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

У свою чергу, порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та обліку стану виконання зобов`язань деталізований нормами Інструкції, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015 року (далі за текстом - Інструкція №449)

Так, згідно з положеннями п.3 та 4 розділу VI Інструкції №449, вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк. Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом. Сума боргу у вимозі проставляється в гривнях з двома десятковими знаками після коми.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Судом встановлено і не заперечено сторонами справи, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, як-то дата її формування, на підставі яких даних її сформовано з вказівкою на законодавчий акт, ким сформовано, у відношенні, кого, реквізити зарахування ЄСВ, ін.), також містить повні відомості про розмір боргу зі сплати ЄСВ, який включає суму штрафів та пені.

При цьому, положеннями Інструкції № 449 не передбачено обов`язку контролюючого органу складання та надсилання платнику разом з вимогою або у самій вимозі окремого розрахунку суми недоїмки з ЄСВ, вказаної у вимозі.

Наголошуючи на обов`язку зазначити у вимозі розрахунок суми недоїмки з ЄСВ, позивач, між тим, не посилався на жодну конкретну норму законодавчого акту, якою б це було прямо передбачено, обмежившись лише загальним твердженням, що такий розрахунок має бути зазначений у вимозі.

Отже, викладене твердження визнається судом юридично неспроможним.

Позивач також посилався на протиправність формування оскаржуваної вимоги Головним управлінням ДПС в Харківській області, що позбавило платника права оскаржити вимогу до ГУ ДПС в Харківській області відповідно до Порядку розгляду контролюючими органами скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу №1124.

З цього приводу суд зазначає, що Постановою КМУ від 28.03.2018 року № 296 "Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби" реорганізовано територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом приєднання як структурних підрозділів до відповідних територіальних органів ДФС. Так, всі територіальні органи ДФС на території Харківської області реорганізовані та приєднані до Головного управління ДФС у Харківській області.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року № 537, реорганізовано, зокрема, Головне управління ДФС у Харківській області шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Харківській області.

Як вже зазначалося судом вище, відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Отже, Головне управління ДПС у Харківській області, яке здійснює податкову та митну політику на території Харківської області, мало повноваження формувати та надсилати платнику ЄСВ вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.06.2021 року.

Також у силу положень ст. 25 вказаного вище Закону, платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до податкового органу вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це податкового органу, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску. Не підлягають оскарженню зобов`язання зі сплати єдиного внеску, самостійно визначені платником.

У силу положень п. 7 постанови КМУ № 227 від 06.03.2019 року, ДПС здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку її територіальні органи. ДПС та її територіальні органи є контролюючими органами (податковими органами, органами стягнення).

Отже, позивач мав право подати скаргу на вимогу Головного управління ДПС у Харківській області до податкового органу вищого рівня - ДПС України. Доказів того, що заявник був обмежений у праві на оскарження вимоги у встановленому порядку до суду протягом розгляду справи не подано.

З приводу тверджень платника про підписання спірної вимоги неповноважною особою, оскільки ОСОБА_1 на час винесення вимоги не був керівником ГУДПС у Харківській області, суд зазначає, що відносини з приводу справляння ЄСВ унормовані одночасно приписами як Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (в частині визначення кола платників, об`єкту справляння ЄСВ, моменту виконання зобов`язань тощо), так і нормами Податкового кодексу України (в частині адміністрування ЄСВ, обсягу повноважень контролюючого органу, порядку та способу реалізації повноважень контролю).

Приписами п.20.4 ст.20 Податкового кодексу України уведено в дію правовий інститут функціонування уповноважених осіб контролюючого органу.

Наказом ГУ ДПС у Харківській області від 26.03.2021 р. №371 Р. Леонтьєву, серед іншого, були надані повноваження на підписання вимог, повідомлень про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ. Відтак, вказана особа мала повноваження на підписання вимоги, а тому відповідала визначенню згаданої у графі "підписант" уповноваженої особи.

Отже, і твердження платника про підписання вимоги особою за відсутності відповідних повноважень не знайшло свого підтвердження у ході розгляду справи.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що п. 3 розділу VI Інструкції №449 визначено, що податкові органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо, зокрема, платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. У цьому випадку податковий орган надсилає (вручає) вимогу платнику-роботодавцю протягом 20 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Вказані строки у спірних правовідносинах контролюючим органом дотримані.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд зазначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

У ході розгляду справи судом достеменно з`ясовано, що причиною виникнення у заявник недоїмки з ЄСВ у спірних правовідносинах є неповна оплата заявником самостійно задекларованого ЄСВ.

Фактів порушення контролюючим органом власних прав та інтересів заявника як платника ЄСВ у ході винесення і направлення оскаржуваної вимоги судом не виявлено.

Владні приписи оскарженого рішення контролюючого органу з приводу спонукання приватної особи до здійснення грошового платежу з метою формування публічних фінансів не перевищують обсягу невиконаних публічних зобов`язань заявника у справі справляння ЄСВ.

Тому, перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом подано докази відповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення, а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично неправильними та фактично необґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу цього волевиявлення.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України.

Отже, відсутність порушеного суб`єктивного права (ущемленого охоронюваного законом інтересу) є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у позові.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.