Справа № 540/2953/21
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2021-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/2953/21
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтовича І.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Херсонської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовом до Херсонської обласної прокуратури (далі відповідач, прокуратура), у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Херсонської обласної прокуратури від 27.05.2021 №492к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області та з органів Херсонської обласної прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 27.05.2021;

- зобов`язати Херсонську обласну прокуратуру () поновити ОСОБА_1 на посаді, прирівняної до посади прокурора Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області з 28.05.2021;

- стягнути з Херсонської обласної прокуратури середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 28.05.2021 до дня винесення рішення за позовом.

На обґрунтування своїх вимог позивач стверджує про незаконність його звільнення на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру», оскільки ані ліквідації, ані реорганізації органу прокуратури не відбулося, наявні лише обставини зміни назви «Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області» на «Херсонську окружну прокуратуру», остання розпочала свою діяльність з 15.03.2021 наказом Генерального прокурора від 17.02.2021 №40. Наказом Генерального прокурора від 03.09.2020 №410 було змінено назву відповідача з назви «прокуратура Херсонської області» на «Херсонську обласну прокуратуру» без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Наказом Генерального прокурора від 17.02.2021 №2ш встановлено в структурах та штатному розписі Херсонської обласної прокуратури 6 окружних прокуратур, у тому числі Херсонська окружна прокуратура з місцем розташування в м. Херсон. ОСОБА_1 зазначив, що спірний наказ не містить в собі конкретної підстави для його звільнення, посилаючись на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 24.04.2019 у справі №815/1554/17, породжує для нього негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення, спірний наказ про звільнення, дослівно відповідає вже скасованому наказу від 29.12.2020 №920к у справі №540/278/21, вважає, що відповідач проігнорував рішення суду у вказаній справі та неправомірно виніс аналогічний наказ про звільнення. Позивач відмітив у позові також те, що Законом № 113-ІХ від 19.09.2019 зупинено дію ст. 60 Закону України «Про прокуратуру» до 01.09.2021, у зв`язку з чим відповідач не мав права застосовувати у спірному наказі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» щодо обставин звільнення його з прокуратури.

Також, ОСОБА_1 акцентував увагу на тому, що при звільненні не були дотримані гарантії, передбачені Конституцією України, п.п. 10, 11-16 «Порядок звільнення прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів», затвердженого наказом Генерального прокурора від 17.12.2020 №589. Зокрема, його не було персонально попереджено про наступне звільнення за 30 календарних днів, не запропоновано іншої вакантної посади в органах прокуратури Херсонської області.

Виходячи з вищезазначеного, позивач просить суд скасувати спірний наказ, згідно положень ст. 235 КЗпП України поновити його в Херсонській окружній прокуратурі на посаді, прирівняній до посади прокурора Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області з 28.05.2021, стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та за ст. 382 КАС України просить встановити судовий контроль за виконанням рішення суду винесеного за результатами розгляду даної справи.

29.06.2021 ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 19.07.2021 о 09:30 год.

19.07.2021 в судове засідання з`явились сторони, у зв`язку із неотриманням позивачем відзиву відповідача, за відсутності заперечень у сторін, суд протокольно, на місці ухвалив відкласти розгляд справи та призначив підготовче судове засідання на 29.07.2021 о 10:30 год.

22.07.2021 до суду надійшов відзив відповідача, в якому Херсонська обласна прокуратура не визнає позовні вимоги ОСОБА_1 вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зокрема, відповідач зазначає, що загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді наведено у ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (далі-Закон №1697-VІІ). Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 51 Закон №1697-VІІ прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Частиною 5 даної статті визначено, що на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

За наслідками набрання законної сили 25.09.2019 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ (далі Закон №113-ІХ), за п. 6 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» з дня набрання чинності даним Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур, вважаються такими, що персонально попередженні у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закон №1697-VІІ.

За приписами пунктів 7 і 9 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності чим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ним атестації.

Згідно з підпунктом 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Херсонська обласна прокуратура зазначає, що у справі № 540/278/21 рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 29.04.2021 було скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 від 23.12.2020 №920, але рішення кадрової комісії №76 від 23.11.2020 про неуспішне проходження позивачем атестації не скасовано, у зв`язку з чим останнє є чинним та дане рішення кадрової комісії було виключною підставою для звільнення позивача із займаної посади органу прокуратури. Спірний наказ від 13.05.2021 №440к вважає законним, підстави для його скасування відсутні.

Відповідач зауважив, що оскільки Законом №113-ІХ зупинено дію ст. 60 Закону України «Про прокуратуру» до 01.09.2021, застосуванню її положення не підлягають, відповідно настання юридичного факту ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів не є підставою та обов`язковою умовою для звільнення у даному випадку, у зв`язку з чим на період зупинення дії зазначеної ст. 60 Закону України «Про прокуратуру» підлягають застосуванню норми Прикінцевих і перехідних положень Закону №113-ІХ. Таким чином, оскільки позивач не успішно пройшов атестацію, рішення кадрової комісії № 76 є чинним, ОСОБА_1 не мав право на переведення його на посаду прокурора в окружну прокуратуру.

Відповідач, посилаючись на ст. 14 Закону України «Про прокуратуру», накази Генерального прокурора від 19.08.2020 №45ш, від 17.02.2021 №2ш, зазначив про наявність такого факту як скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, що відбулось на дату звільнення позивача з посади, штатна чисельність в Херсонській окружній прокуратурі склала 70 осіб проти 82.

Херсонська обласна прокуратура вважає відсутніми правові підстави для поновлення позивача на посаді в органах прокуратури, оскільки зайняття посади в окружній прокуратурі можливо лише у разі успішного проходження атестації, за відсутності такого рішення кадрової комісії прокурор не може бути призначений на відповідну посаду та поновлення на посаді в Херсонській окружній прокуратурі не відповідатиме імперативній нормі Закону №113-ІХ, приписам КЗпП України та порушуватиме принцип рівності громадян.

Враховуючи вищезазначене, просить суд відмовити в задоволенні позову.

29.07.2021 в судове засідання прибув представник відповідача, позивач не прибув, подав клопотання з проханням відкласти розгляд справи, відповідно, у зв`язку із погодженням представника відповідача, суд протокольно, на місці ухвалив задовольнити клопотання позивача та відкласти розгляд справи на 10.08.2021 о 09:30 год.

10.08.2021 до суду прибув представник відповідача, позивач не з`явився, 09.08.2021 подав до суду заяву з проханням перенести судове засідання на іншу дату, відповідно, за відсутності заперечень представника відповідача, ухвалою суду, у порядку письмового провадження, задоволено клопотання позивача, продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів, відкладено розгляд справи та призначено підготовче засідання на 27.09.2021 о 10:30 год.

27.09.2021, за наявності клопотань від сторін про закриття підготовчого засідання в порядку письмового провадження, розгляд поданого клопотання без їх участі, ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 12.10.2021 о 10:30 год.

12.10.2021 до суду прибув представник відповідача, позивач не з`явився, надіслав суду клопотання з проханням відкласти розгляд справи, відповідно, ухвалою суду від 12.10.2021 задоволено клопотання позивача, витребувано від відповідача додаткові докази по справі, слухання справи відкладено на 21.10.2021 о 09:30 год.

21.10.2021 до суду надійшла заява від позивача з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

До суду прибув представник відповідача, подав заяву про те, що не заперечує проти розгляду справи у порядку письмового провадження.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

За ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи наявні у справі заяви сторін, з дотриманням норм процесуального законодавства, ухвалою суду від 21.10.2021 вирішено здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України, з урахуванням строків розгляду даної категорії справ, визначених ст. 193 КАС України.

Таким чином, суд розглядає дану справу у порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи документів.

Дослідивши та розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши позиції сторін та фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Херсонської області з 6 серпня 2012 року, що підтверджується наданою до справи копією трудової книжки НОМЕР_1 , запис №3.

Відповідно до запису №9 від 26.02.2018 ОСОБА_1 був призначений наказом Прокурора області №73к від 26.02.2018, на посаду прокурора Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області.

В даній трудовій книжці міститься відмітка щодо наказу Генерального прокурора №410 від 03.09.2020, відповідно до якого прокуратура Херсонської області з 11.09.2020 перейменована на Херсонська обласна прокуратура.

За записом № 10 від 29.12.2020, за наказом Херсонської обласної прокуратури №920к від 23.12.2020 ОСОБА_1 було звільнено з посади прокурора Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області та з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Як наслідок, ОСОБА_1 оскаржував в судовому порядку наказ Херсонської обласної прокуратури №920к від 23.12.2020, у справі № 540/278/21 просив суд визнати протиправним та скасувати наказ керівника Херсонської обласної прокуратури від 23.12.2020 № 920к про звільнення з посади прокурора Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області та з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 29 грудня 2020 року; зобов`язати Херсонську обласну прокуратуру поновити на посаді прокурора Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області, або на роботі в органах Херсонської обласної прокуратури, прирівняної до посади прокурора Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області; визнати протиправним та скасувати рішення Другої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) № 76 від 23.11.2020; стягнути з Херсонської обласної прокуратури середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 30.12.2020 до дня винесення рішення за позовом; стягнути з Херсонської обласної прокуратури моральну шкоду в розмірі 60000 грн.; відповідно до ст. 382 КАС України встановити судовий контроль за виконанням рішення суду.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 29.04.2021 у справі №540/278/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ керівника Херсонської обласної прокуратури від 23.12.2020 року №920к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області та з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 29 грудня 2020 року; поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області та в органах прокуратури з 30 грудня 2020 року; стягнуто з Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 грудня 2020 року по 29 квітня 2021 року включно у сумі 82 380 грн. 48 коп. з відрахуванням податків та зборів; допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області та в органах прокуратури з 30 грудня 2020 року та в частині стягнення з Херсонської обласної прокуратури середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 20595 грн. 12 коп. з відрахуванням податків та зборів. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2021 у справі №540/278/21, апеляційні скарги Херсонської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора та ОСОБА_1 залишені без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 29.04.2021 - без змін.

Таким чином, рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 29.04.2021 у справі № 540/278/21 набрало законної сили 26.07.2021 та підлягало виконанню за ст.ст. 14, 370 та 371 КАС України.

В матеріалах справи наявний наказ Херсонської обласної прокуратури №440к від 13.05.2021, яким наказ № 920к від 23.12.2020 про звільнення ОСОБА_1 скасовано, поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області з 30.12.2020. Підстава зазначена «рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 29.04.2021 у справі № 540/278/21.» Відповідний запис вчинено відповідачем у трудовій книжці за № 12 від 27.05.2021.

Із наказом №440к від 13.05.2021 ОСОБА_1 ознайомлений 27.05.2021, про що міститься відповідна відмітка з підписом позивача.

Надалі, наказом Херсонської обласної прокуратури від 27.05.2021 №492к наказано звільнити ОСОБА_1 з посади прокурора Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 27.05.2021. Підстава зазначена «рішення кадрової комісії від 23.11.2020 №76».

Вказаний наказ № 492к від 27.05.2021 занесений до трудової книжки ОСОБА_1 за записом №13 від 27.05.2021.

Не погоджуючись із наказом Херсонської обласної прокуратури від 27.05.2021 №492к, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, просить суд даний наказ скасувати у зв`язку із його незаконністю, мотивуючи свою позицію відсутністю у відповідача підстав для його винесення, відсутністю обставин ліквідації або реорганізації, скорочення чисельності службовців, що передбачає п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», внаслідок чого ОСОБА_1 перебуває в стані правової невизначеності, не попередження його про звільнення за 30 днів та не запропонування іншої посади.

В свою чергу, відповідач наполягає на законності винесеного спірного наказу, безумовною підставою для звільнення позивача зазначає саме наявність рішення кадрової комісії від 23.11.2020 №76 про неуспішне проходження атестації, яке за наслідками розгляду справи № 540/278/21 не визнано неправомірним, є чинним та підлягає застосуванню відповідно до пп. 2 п. 19 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, також вказує на скорочення кількості прокурорів органів прокуратури станом на дату звільнення позивача.

Таким чином, предметом розгляду у даній справі є наказ Херсонської обласної прокуратури № 492к від 27.05.2021 про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади з 27.05.2021, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та, відповідно, враховуючи позиції сторін по справі, суд вважає необхідним встановити законність чи правомірність винесення Херсонською обласною прокуратурою спірного наказу з підстав наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації із посиланням в наказі на п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX, (далі - Закон №113-IX) та Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України) щодо врегулювання відносин в разі скасування судом наказу про звільнення, поновлення на державній службі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення, що кореспондується із положеннями статей 2, 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до ст. 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Даним Законом забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема, щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо (Розділ V Законом № 1697-VII).

Зокрема, Законом України від 19.09.2019 № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», який почав діяти з 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку із чим до Закону № 1697-VII були внесені зміни.

Відповідно, ст. 14 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку із внесенням до неї змін Законом № 113-ІХ передбачено скорочення кількості прокурорів органів прокуратури, а саме, змінами, унесеними законодавцем, установлено, що загальна чисельність прокурорів органів прокуратури становить не більше 10 000 осіб. Приведення у відповідність із вимогами вказаної статті 14 Закону № 1697-VII кількісного складу органів прокуратури здійснюється, крім іншого, шляхом проведення атестації на виконання вимог Закону № 113-ІХ.

У тексті Закону № 1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно словами «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

Згідно з пунктами 6, 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Пунктом 10 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ установлено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Згідно з пунктом 11 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.

Пунктом 14 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX графік проходження прокурорами атестації встановлює відповідна кадрова комісія. Атестація проводиться прозоро та публічно, у присутності прокурора, який проходить атестацію. Перебіг усіх етапів атестації фіксується за допомогою технічних засобів відео - та звукозапису.

На виконання вимог Закону № 113-IX наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року № 221 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок № 221) та за визначенням, що міститься в пункті 1 розділу 1 Порядку № 221 атестація прокурорів - це встановлена розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX і цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.

Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку № 221 атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями. Порядок роботи, перелік і склад кадрових комісій визначаються відповідними наказами Генерального прокурора. Питання участі прокурора та порядок дій останнього визначені п. 11 Порядку №221.

Згідно з пунктом 7 Порядку № 221 повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів не допускається. Якщо складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора, комісія призначає новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурора.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, ст. 6 КАС України та ч. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України від 29.06.2004 № 1906-IV «Про міжнародні договори України» (зі змінами та доповненнями), чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За сталою практикою Європейського суду з прав людини приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п. 25 рішення Суду в справі «C. проти Бельгії» від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)).

Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п. 61 рішення Суду в справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002)).

Та, поняття «приватне життя» не виключає в принципі діяльність професійного чи ділового характеру, адже саме у діловому житті більшість людей мають неабияку можливість розвивати відносини із зовнішнім світом (див. п. 29 рішення Суду в справі "Niemietz проти Німеччини» від 16 грудня 1992 року). Отже, обмеження, установлені щодо доступу до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. п. 47 рішення Суду в справі «Sidabras and Dћiautas проти Латвії» (справи № 55480/00 і № 59330/00, ECHR 2004) і пп. 22 - 25 рішення Суду в справі «Bigaeva проти Греції» від 28 травня 2009 року (справа №26713/05). Крім того, зазначалося, що звільнення з посади становило втручання у право на повагу до приватного життя (див. пп. 43 - 48 рішення Суду в справі «Ozpinar проти Туреччини» від 19 жовтня 2010 року (справа № 20999/04).

Як наслідок, за усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності», та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті. Хоча саме національні органи влади здійснюють початкову оцінку необхідності втручання, остаточна оцінка щодо відповідності та достатності наведених підстав для втручання залишається предметом вивчення Суду на відповідність вимогам Конвенції (див., наприклад, рішення в справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» [ВП] (Chapman v. the United Kingdom) [GC], заява № 27238/95, пункт 90, ЄСПЛ 2001).

Виходячи з предмету позовних вимог, зазначеного вище та встановлених обставин по справі, суд вважає необхідним зазначити, що за ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки у справі №540/278/21 рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 29.04.2021 надано правову оцінку щодо законності рішення Другої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) № 76 від 23.11.2020 щодо неуспішного проходження ОСОБА_1 атестації, яке за наслідками апеляційного перегляду справи (постанова від 26.07.2021) не скасовано, суд вважає відсутніми підстави для дослідження та встановлення обставин проходження позивачем першого етапу атестації, законності прийняття Другою кадровою комісією рішення 76.

Щодо винесення відповідачем по справі спірного наказу від 27.05.2021 №492к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області та з органів Херсонської обласної прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 27.05.2021, де підставою для звільнення вказано рішення кадрової комісії № 76 від 23.11.2020, суд зазначає слідуюче.

Спірні правовідносини, які склались у цій справі, зводяться до питання щодо правомірності звільнення позивача на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), у зв`язку з неуспішним проходженням прокурором атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора.

Відповідно постає питання щодо правильного розуміння сутності нормативного врегулювання підстав звільнення прокурорів та слідчих органів прокуратури з посади прокурора, що міститься в пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», а саме: чи обов`язкового для звільнення прокурора в разі неуспішного проходження ним атестації є ще й одна з таких підстав, як ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»).

Зокрема, зі змісту п. 19 Закону № 113-IX вбачається, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом обіймають посади в Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї з таких підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

За наслідками розбору та аналізу даної норми необхідно зробити висновок, що:

по-перше, підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених підпунктах 1 - 4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неуспішне проходження атестації;

по-друге, закон не вимагає додаткової підстави для звільнення, зокрема такої, як ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Закон визначає, що звільнення відбувається не з підстав, установлених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», а на підставі цього пункту, що є нормативною підставою.

Відповідно, вбачається, що фактичною підставою для звільнення є одна з підстав, передбачених підпунктами 1 - 4 пункту 19 розділу ІІ Закону № 113-IX, а нормативною підставою є п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Суд звертає увагу, що загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, передбачені ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Пункт 9 частини першої цієї статті встановлює, що прокурор звільняється з посади у разі, зокрема, ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури та безпосередні умови звільнення прокурора з посади, передбачені статтями 52 - 60 цього Закону, норми яких кореспондуються з нормами щодо загальних умов звільнення, що встановлені частиною першою статті 51 цього Закону.

Зокрема, приписи п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону конкретизовано положеннями ст. 60 цього Закону щодо підстави звільнення прокурора з посади в разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, але слід зазначити, що дію ст. 60 зупинено до 1 вересня 2021 року абзацом четвертим пункту 2 розділу II Закону № 113-IX, а тому з підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», прокурора не може бути звільнено з посади в період зупинення дії цієї норми, тобто в період проходження ним атестації.

Також, суд звертає увагу позивача на ч. 5 ст. 51 зазначеного Закону, яким визначено, що на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Виходячи з того, що 25.09.2019 набрав чинності Закон України від 19.09.2019 № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», особливості застосування до прокурорів положень пункту 1 частини першої, частини другої статті 40, статей 42, 42-1, частин першої - третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України установлюються Законом України «Про прокуратуру» саме з 25.09.2019, у зв`язку з чим, з 25.09.2019 саме Закон № 113-IX, а не Кодекс законів про працю України поширюється на правовідносини між позивачем та відповідачем.

Дана позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеної в постанові від 08.10.2019 в справі № 804/211/16.

Відповідно, спірні правовідносини, які пов`язані з проходженням прокурором публічної служби та звільнення з підстав, що оспорюються в цьому позові, урегульовані спеціальними законодавчими актами.

Виходячи з тих обставин, що позивачем ОСОБА_1 було неуспішно пройдено перший етап атестації, наявне рішення Другої кадрової комісії № 76 від 23.11.2020 про неуспішне проходження атестації, яке є чинним, в судовому порядку не скасовано, враховуючи зазначені вище зауваження суду, наявне слідуюче, що юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі зазначеної норми у спірному наказі від 27.05.2021 №492к (пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»), є не закінчення процесу ліквідації чи реорганізації або завершення процедури скорочення чисельності прокурорів, а виключно наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.

Суд зауважує, що Конституційний Суд України у Рішенні від 08 липня 2003 року № 15-рп/2003 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про проведення атестації державних службовців» (справа про атестацію державних службовців) зазначив, що атестація є одним із способів перевірки та оцінки кваліфікації працівника, його знань і навичок. Вона передбачена частиною шостою статті 96 КЗпП України, положення якого поширюються і на державних службовців з урахуванням особливостей, установлених Законом України «Про державну службу». Згідно з цією нормою атестацію можуть проводити власник або уповноважений ним орган. Такими органами відповідно до законодавства України є, зокрема, всі органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Атестація окремих категорій державних службовців передбачена й іншими законами України, зокрема й «Про прокуратуру».

Відповідно, запровадження Законом № 113-IX атестації прокурорів Генеральної прокуратури України як однієї з умов для їх переведення в Офіс Генерального прокурора пов`язане, зокрема, зі створенням передумови для побудови системи прокуратури, кадровим перезавантаженням органів прокуратури та способом перевірки та оцінки кваліфікації чинних прокурорів на відповідність їх посадам прокурора в таких органах. Така атестація визначена законодавцем та відбувалася у спосіб і порядок, що є чинними і стосуються усіх прокурорів, які має намір пройти атестацію, а тому не може вважатися протиправною чи такою, що носить дискримінаційний характер щодо до позивача.

З позиції позивача вбачається, що фактично всі його доводи ґрунтуються на його незгоді з положеннями Закону № 113-IX і Порядку № 221, невірному застосуванню норм Закону України «Про прокуратуру» під час звільнення, які, на його думку, порушують, зокрема, і права та гарантії, що визначені Кодексом законів про працю України та Конституцією України та суд зазначає, що положення Закону № 113-IX на день їх виконання відповідачем і прийняття оскаржуваного наказу були та є чинними, неконституційними у встановленому законом порядку не визнавалися, так само як і були чинними положення Порядку № 221, а тому правові підстави для їх незастосування у суб`єкта владних повноважень відсутні.

Су також зазначає, що подавши 07.10.2019 заяву про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі та про намір пройти атестацію, ОСОБА_1 підтвердив своє бажання пройти атестацію, вказав на ознайомлення та погодження з усіма умовами та процедурами проведення атестації, що визначені Порядком № 221, зокрема і щодо того, що у разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації, передбаченого Порядком №221, а також за умови настання однієї із підстав, передбачених пунктом 19 Розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, його буде звільнено з посади прокурора. Тобто позивач розумів наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації та можливе звільнення з підстав, передбачених Законом № 113-IX. В іншому разі позивач мав повне право відмовитися від проведення такої атестації та не подавати відповідної заяви чи окремо оскаржувати відповідний Порядок проходження прокурорами атестації, чого він не зробив.

Щодо наявності постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2021 у справі №540/278/21, якою рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 29.04.2021 про скасування наказу керівника Херсонської обласної прокуратури від 23.12.2020 №920к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області та з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 29.12.2020, було залишено без змін, останнє набрало законної сили 26.07.2021, суд відсилається на норму ч. 7 ст. 78 КАС України щодо того, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду, у зв`язку з чим суд не враховує висновки в даній справі щодо наданої оцінки судом підставі звільнення у попередньому наказі Херсонської обласної прокуратури від 23.12.2020 №920к.

Слід зазначити наступне, що згідно з пункту 17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX кадрові комісії за результатами атестації подають Генеральному прокурору інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію. Повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів забороняється.

Водночас відповідно до підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Таким чином, за наявності відповідного рішення Другої кадрової комісії від 23.11.2020 №76 про неуспішне проходження позивачем атестації, керівником Херсонської обласної прокуратури було видано спірний наказ від 27.05.2021 №492к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області та з органів Херсонської обласної прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 27.05.2021, та зважаючи на те, що звільнення на підставі п. 9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» прямо передбачене пп. 2 п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX і пов`язане, зокрема, з наявністю рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором, суд в даній справі приходить до висновку про те, що відповідачем обґрунтовано визначено звільнення позивача на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з підстав, передбачених пп. 2 п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX.

Виходячи з положень частин 1 та 2 статті 2 КАС України вбачається, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень та у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Згідно ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 75 КАС України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 76 КАС України).

Також суд зазначає, що ч. 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, кожна зі сторін по справі має довести ті обставини, на яких ґрунтуються їхні вимоги та заперечення, а також надати до суду належні, достовірні та достатні докази на підтвердження своїх правових позицій.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 90 КАС України).

Суд приходить до висновку, що у спірних правовідносинах позивач перебував у стані повної правової визначеності, коли, маючи відповідну освіту та досвід професійної діяльності, не міг не усвідомлювати юридичних наслідків не проходження першого етапу атестації, із правилами якої він погодився, подавши заяву, а також, враховуючи вищезазначене, доведеності відповідачем законності спірного наказу, у суду відсутні правові підстави для визнання звільнення з посади позивача незаконними, спірний наказ № 492к від 27.05.2021 виданий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд зазначає, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п.29).

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15.11.2007, заява №22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним в задоволенні адміністративного позову відмовити, понесені сторонами судові витрати по справі відсутні та не були заявлені.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються до апеляційного суду або через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя І.І. Войтович

кат. 106030000