Справа № 160/14857/21
Суддя: Юрков Едуард Олегович
Дата ухвалення: 2021-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЮркова Е.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -
27 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з вимогами:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 74 від 10 серпня 2021 року щодо відмови ОСОБА_1 , громадянину Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 20 липня 2021 року про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є громадянином Російської Федерації, та 20.07.2021 р. звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте 13.08.2021 р. отримав від відповідача повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 74 від 10.08.2021 р. Позивач вважає наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки у позивача є обґрунтовані підстави побоюватися, що внаслідок переслідування та систематичного порушення прав людини у країні його походження, його життю, безпеці та свободі існує загроза та ймовірність стати жертвою переслідування. Відповідачем не враховано дійсність обставини обґрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань, та наявності загрози безпеці та свободі в країні походження, а також побоювань застосування щодо позивача тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, та небажання повертатися до країни походження внаслідок зазначених побоювань. Хоча й правоохоронними органами ведеться переслідування позивача на території РФ за статтею кримінальне правопорушення - шахрайство, що за своєю природою не є політичним, однак початок переслідування майже відразу після здійснення позивачем фінансової підтримки опозиційних дає підстави вважати, що саме по собі переслідування, має характерні ознаки політичного, і направлене на придушення діяльності позивача та обмеження його прав і законних свобод. Відповідачем при прийнятті оскарженого рішення не досліджено у повному обсязі усіх обставин, з якими Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» пов`язує надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Враховуючи факт існування загрози життю, безпеці, свободи позивача в країні його громадянського походження, відмова відповідача у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту, є неправомірною та підлягає скасуванню. Також вказано, що відповідачем порушено процедуру повідомлення про прийняте відносно нього рішення.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.09.2021 року відкрито провадження у адміністративній справі, та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
13.10.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити повністю у задоволенні позовної заяви, посилаючись на те, що повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.08.2021 року № 06-21, складене відповідно до законодавчо встановленої форми, передбаченої додатком 15 до Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649. Вважає пояснення та міркування позивача, викладені в його позовній заяві, безпідставними і необґрунтованими, та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Вказує, що згідно до пункт 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців (УВКБ ООН, Женева, 1992), яке тлумачить положення Конвенції про статус біженців 1951 року (глава II, ґ, п. 62), завдана особі шкода має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи або політичних переконань. За змістом п. 45, п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. В анкеті від 21.07.2021 р. ОСОБА_1 зазначив, що в Росії був членом партії «Вільна Росія» та членом «Фонду боротьби з корупцією» (далі-ФБК) з 2018 року і по теперішній час. Під час співбесіди від 29.07.2021 р. ОСОБА_1 стверджує, що є членом партії «Росія майбутнього». Зі слів ОСОБА_1 , ця партія в Росії визнана терористичною. Також, ОСОБА_1 стверджує, що фінансово підтримував як Навального, так і всіх тих, хто страждає від ситуації, яка склалася в Росії. ОСОБА_1 стверджує, що у 2018 році від працівника ФБК він дізнався, що на нього заведена кримінальна справа, і тому він прийняв рішення втекти з країни громадської належності. Саме до України заявник прибув оскільки вважав, що в Україні війна і йому дадуть спокійно жити. З актуальної інформації про країну походження заявника, яка наявна в публічному доступі, зокрема, у глобальній веб-мережі «Інтернет», відомо що ОСОБА_2 збирав кошти від багатьох своїх прихильників, починаючи з 2019 року по всій Росії. В квартирах прихильників та їх родичів силовиками було здійснено багато обшуків. Разом з цим, як вбачається з особистих обставин заявника повідомлених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та в ході подальшого розгляду даної заяви, позивач покинув територію РФ у 2018 році. Окрім того, під час співбесіди ОСОБА_1 не стверджував, що в його квартирі, або в квартирі його родичів проводили обшуки. При цьому, ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС у Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту лише 21.03.2021 року, а саме після того, як був заарештований та поміщений до Дніпровської установи виконання покарань (№4). Стосовно роздруківки, наданої ОСОБА_1 , як доказ того, ніби то він підтримує Навального та людей, які страждають від ситуації, яка відбувається в країні походження, а саме, гоніння на всіх тих, хто бореться з ОСОБА_3 , зауважимо, що в ході аналізу зазначеної роздруківки встановлено, що даний документ сумнівного походження, а саме: зображення неякісне (дрібний шрифт), текст на іноземній мові. В роздруківці фігурує ім`я та прізвище « ОСОБА_4 », але хто саме переводив/ або отримував гроші в розмірі 150 тисяч доларів США невідомо, з огляду на що, дана роздруківка не є належним, достовірним, та достатнім доказом. Разом з цим, з актуальної інформації про країну походження заявника, яка наявна в публічному доступі, зокрема, у глобальній веб-мережі «Інтернет», відомо що за повідомленням голови юридичного відділу ФБК - фонд має тільки рублевий рахунок, платіж в доларах як переказ в іншій валюті не приймається.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Російської Федерації.
Згідно матеріалів справи, 21.07.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В якості причини звернення позивач зазначив, що після боротьби з корупцією та зв`язку бізнес направлення з забезпечення інформаційної безпеки партії та фонду Навального, розпочалось кримінальне переслідування, катування, погрози як заявнику так і його сім`ї.
Судом встановлено, що в рамках процедури розгляду заяви від 21.07.2021 року з позивачем було проведено анкетування, за результатом якого позивачем заповнено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.07.2021 року, складено протокол співбесіди від 29.07.2021 року.
За результатами вивчення матеріалів особової справи позивача Головним управлінням Державної міграційної служби у Дніпропетровській області 10.08.2021 року складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
10.08.2021 року Головним управлінням Державної міграційної служби у Дніпропетровській області прийнято наказ № 74 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд зазначає таке.
Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI) визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI).
Згідно частини 1 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Статтею 6 Закону № 3671-VI вказано, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:
яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;
яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;
яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;
стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;
яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Частиною 1 статті 7 Закону № 3671-VI вказано, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин (частина 7 статті 7 Закону № 3671-VI).
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина 1 статті 8 Закону № 3671-VI).
Частиною 4 статті 8 Закону № 3671-VI визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення (частина 7 статті 8 Закону № 3671-VI).
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:
1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;
2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;
4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.
Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.
У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
«Для того чтобы считаться беженцем, лицо должно продемонстрировать свидетельства вполне обоснованных опасений стать жертвой преследований по одной из причин, указанных выше. Не имеет значения, возникает ли преследование по одной из этих причин или от сочетания двух или более причин. Часто проситель может не знать о причинах преследований. Как бы то ни было, это не его обязанность - анализировать свой случай до такой степени, чтобы подробно устанавливать причины» (п.66 Керівництва).
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Також суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.
За таких обставин підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Відповідно до пункту 195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивач не звільнений від обов`язку надавати докази.
Згідно протоколу співбесіди від 29.07.2021 року, позивач вказує, що є членом партії «Россия будущего»; докази членства у вказаній партії в матеріалах справи відсутні.
При цьому, сторонами підтверджено, що ОСОБА_1 перебуває в розшуку в Російській федерації за статтею шахрайство.
Так, ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2021 року (провадження № 11-сс/803/1052/21, справа № 201/6024/21) задоволено клопотання прокурора про застосування тимчасового арешту відносно затриманого ОСОБА_1 .
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2021 року ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2021 року залишено без змін.
Згідно вказаної ухвали, постановою Армавірського міського суду Краснодарського краю від 07.05.2020 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 1 (один) місяць з моменту фактичного затримання на території Російської Федерації, або перетині ним державного кордону Російської Федерації з подальшою передачею його конвойній службі Російської Федерації, у зв`язку з перебуванням останнього у міжнародному розшуку. Інкриміновані ОСОБА_1 злочини, відповідають за законодавством України ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 191 КК України, санкція яких передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна. Строки давності притягнення ОСОБА_1 , до відповідальності за інкриміновані йому злочини, відповідно до ст. 49 КК України не закінчилися.
О 15 годині 00 хвилин 14 червня 2021 року, у порядку ст.ст. 208, 582 КПК України, оперуповноваженим СКП ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд 62-А, затримано громадянина ОСОБА_1 , який розшукується компетентними правоохоронними органами Російської Федерації, для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 159, ч. 4 ст. 159, ч. 2 ст. 160, ч. 2 ст. 160 Кримінального кодексу Російської Федерації.
Згідно повідомлення відділу міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 14.06.2021 року №10/21/D4/15F/147/1172, в ході перевірки за обліками Генерального Секретаріату Інтерполу громадянина ОСОБА_1 , встановлено, що останній перебуває у міжнародному розшуку з метою арешту та екстрадиції за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 159, ч. 2 ст. 160 КК РФ. Країна ініціатор розшуку - Російська Федерація.
З наявних матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 обвинувачується в скоєні умисного злочину проти власності, а саме. В кінці січня 2018 року, більш точний час слідством не встановлено, ОСОБА_1 , перебуваючи в приміщенні квартири, розташованої за адресою: «…», діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, маючи умисел на заволодіння чужим майном - шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами, що належать ОСОБА_3 , в сумі 3 000 000 рублів.
Крім того, в кінці лютого 2018 року ОСОБА_1 перебуваючи в м.Армавірі, діючи шляхом обману, під приводом передачі грошових коштів для придбання цифрової волюти (криптовалюта), ввів в оману ОСОБА_4 , який передав ОСОБА_1 готівкові грошові кошти в сумі 1 400 000 рублів. Отримані грошові кошти ОСОБА_1 звернув на свою користь і в подальшому розпорядився на власний розсуд, чим заподіяв ОСОБА_5 збиток на суму 1 400 000 рублів, який є особливо великим розміром.
Таким чином, ОСОБА_1 , обвинувачується в скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 159 КК РФ, кваліфікованого як шахрайство, тобто розкрадання чужого майна шляхом обману в особливо великому розмірі (ст.190 ч.4 КК України).
Крім цього, ОСОБА_1 обвинувачується в тому, що 17.12.2017 перебуваючи на території м. Ейська Краснодарського краю РФ, точне місце слідством не встановлено, з метою незаконного збагачення, викрав шляхом привласнення ввірені йому ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 200 000 рублів, розпорядившись зазначеними грошовими коштами на свій розсуд, заподіявши тим самим ОСОБА_6 значну шкоду на вказану суму.
Крім того, ОСОБА_1 обвинувачується в тому, що 11.04.2018 перебуваючи на території м. Армавір Краснодарського краю РФ, точне місце слідством не встановлено, діючи умисно, з корисливих мотивів, проти волі власника, з метою незаконного збагачення, заволодів шляхом привласнення ввіреного йому ОСОБА_3 майна (персональний комп`ютер «Еппл Мак Про 6-кор») вартістю 244 999 рублів.
Таким чином, ОСОБА_1 обвинувачується в здійснені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 160 КК РФ, кваліфікованого як привласнення, тобто розкрадання чужого майна, довіреного винному, вчинене із заподіянням значної шкоди громадянинові.
Згідно протоколу співбесіди від 29.07.2021 року, позивач вказує, що на території України мешкав легально, отримував посвідку на тимчасове проживання.
Проте матеріалам справи підтверджено, що ОСОБА_1 до органів міграційної служби з метою отримання посвідки на тимчасове проживання не звертався, а також до моменту його затримання на території України з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався.
Суд вказує, що наданий позивачем доказ переказу на біткоїн-гаманець ЗQzYvaRFY6balШBW4YBIШzmwzTnfZcaA6E датований 03.04.2021 року та не містить даних хто саме переводив/або отримував біткоїни, з огляду на що, дана роздруківка не є належним, достовірним, та достатнім доказом. При цьому, позивач вказує на політичне переслідування через співпрацю з партією «Россия будущего» та штабом Навального на час перебування на території Російської Федерації.
Також за поясненнями відповідача, з актуальної інформації про країну походження заявника, яка наявна в публічному доступі, зокрема, у глобальній веб-мережі «Інтернет», відомо що за повідомленням голови юридичного відділу ФБК - фонд має тільки рублевий рахунок, платіж в доларах як переказ в іншій валюті не приймається.
Отже, судом встановлені елементи, які вказують на необґрунтованість клопотання позивача в контексті набуття міжнародного захисту в Україні:
- позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме, за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на час проживання на території країни попереднього постійного проживання (згідно протоколу співбесіди від 29.07.2021 року, позивач залишив Російську Федерацію у зв`язку з порушенням кримінальної справи у 2018 році, вказує, що переслідування відбувалось у зв`язку з родом діяльності (згідно анкети від 21.07.2021 року, причиною виїзду є політичне переслідування; діяльність в партії «Россия будущего»: фінансування, забезпечення передачі даних, формування кріпто рахунків; згідно протоколу співбесіди від 12.02.2020 року, заявник володів компанією ТОВ «ПСК-консалтинг»));
- ані позивач, ані його близькі родичі ніколи не були членами жодних політичних, релігійних, громадських або військових організацій на території країни попереднього постійного проживання (будь-які докази членства у партії «Россия будущего» в матеріалах справи відсутні);
- позивач не здійснював політичну діяльність на території країни походження (інформація щодо ведення політичної діяльності на території країни походження як членом партії «Россия будущего» у протоколі співбесіди від 29.07.2021 року не зазначалась);
- близьким родичам позивача нічого не загрожує у Російській Федерації (згідно протоколу співбесіди від 29.07.2021 року місце проживання різних не відоме, зв`язок з родичами заявник не підтримує).
Вказані обставини спростовують доводи ОСОБА_1 щодо загрози зазнання переслідування або протиправного ставлення, що вказує на цілковиту необґрунтованість висловлених ним побоювань зазнати переслідувань у випадку повернення на територію країни громадянської належності.
Відповідно до пункту 2 частини 1 стати 6 Закону № 3671-VI особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до КК України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів - не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Такий самий принцип викладений у Конвенції про статус біженців 1951 року.
Як було встановлено, матеріали особової справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача за національною, релігійною чи політичною ознаками.
Також, як свідчать матеріали справи, позивач не тікав із Російської Федерації від небезпеки, рятуючи своє життя, а добровільно покинув країну.
Аналіз наведеного у своїй сукупності, на думку суду, свідчить про те, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання притягнення до відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством країни походження як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена КК РФ, оскільки на даний момент вирішується питання про його екстрадицію відповідним органам Російської Федерації.
Наведені у протоколі співбесіди від 29.07.2021 року дані у сукупності вказують на відсутність конкретних прикладів переслідування, утисків та/або дискримінації по відношенню до близьких родичів позивача з боку будь-яких офіційних або урядових організацій. Зазначене свідчить про відсутність вжитих жодних дискримінаційних актів по відношенню до близьких родичів позивача, які б мали суттєвий характер та містили б ознаки переслідування, що, в свою чергу, вказує на відсутність безпосередньої загрози для нього у випадку його повернення на територію країни попереднього постійного проживання.
При цьому, позивач стверджує, що особисто у нього не виникало жодних проблем під час виїзду за межі території Російської Федерації.
Суд вказує, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. При цьому, при розгляді цієї категорії справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Разом з тим, суд звертає увагу на те, що посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може само по собі слугувати безумовною підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 серпня 2020 року у справі № 820/647/18.
Крім того, аналізом матеріалів особової справи позивача можливо визначити відсутність підстав у контексті можливого визнання його особою, яка потребує додаткового захисту на території України через наявність ознак, передбачених пункт 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Слід зазначити, що позивач не може відокремити чіткі обставини, які можуть створювати загрозу для нього у випадку повернення до країни попереднього постійного проживання, враховуючи відсутність жодної підтвердженої загрози.
Також, за результатами ретельного дослідження матеріалів особової справи позивача, проведеного аналізу та співставлення станом на липень 2021 року неможливо визначити обставини, які б вказували на можливість застосування по відношенню до позивача тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження у випадку повернення на Батьківщину.
Крім того, судом встановлено, що позивач ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних поглядів, не займався активістською або громадською діяльністю на території країни попереднього постійного проживання, що виключає можливість переслідування позивача з боку державних органів. При цьому позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення на Батьківщину.
Разом з тим, звернення позивача за міжнародним захистом із суттєвими зволіканнями після прибуття на територію України додатково вказує на відсутність у нього обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань у випадку повернення на територію країни попереднього постійного проживання, звернення обумовлене лише бажанням тимчасової легалізації власного положення на території України.
Зважаючи на вищенаведене, позивача можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до пункту 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця»: (мовою оригіналу) - "Мигрант - это лицо, которое по причинам, отличающимся от содержащихся в определении, добровольно покидает свою страну, чтобы поселиться в другом месте. Он может быть движим желанием перемен или приключений, семейными ши иными причинами личного характера. Если лицо переезжает исключительно по экономическим соображениям, то оно является экономическим мигрантом, а не беженцем".
З огляду на наведене, суд робить висновок про недоведеність факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі № 802/1350/17-а, від 13 серпня 2020 року у справі № 826/1029/17.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Згідно статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З огляду на вищезазначені висновки суду, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено що, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа..
Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про відсутність підстав для присудження і всіх здійснених позивачем документально підтверджених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 139, 193, 241-246, 250, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 21 жовтня 2021 року.

Суддя Е.О. Юрков