Справа № 640/23819/19
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2021-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2021 року м. Київ № 640/23819/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу:
за позовомОСОБА_1
до Головного управління Національної гвардії України
провизнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Національної гвардії України в якому просить суд: визнати дії Головного управління Національної гвардії України, щодо відмови у нарахуванні та виплаті їй одноразової грошової допомоги, як особі звільненій з військової служби, у разі часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, що пов`язане з проходженням військової служби - неправомірними; зобов`язати Головне управління Національної гвардії України провести нарахування та виплату їй одноразової грошової допомоги, як особі звільненій з військової служби, яка частково втратила працездатність у розмірі 20% внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням військової служби.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.12.2019 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що під час проходження військової служби за контрактом в результаті захворювання втратила працездатність на 20%, що стало підставою для звільнення з військової служби за станом здоров`я. Але комісія Головного управління Національної гвардії України відмовила у наданні одноразової грошової, що виплачується у разі часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності позивачу.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов, де зазначено, що він відмовляючи позивачу діяв правомірно, в порядку, у спосіб та у межах визначених законодавством, а саме у відповідності до вимог пункту 7 ст. 16 Закону України, від 20.12.1991, № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пункту 7 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013, № 975.

У відповіді на відзив позивачка зазначила, що відповідач у відзиві на позов безпідставно ухиляється від сплати їй одноразової грошової допомоги оскільки вона була звільнена з військової служби внаслідок часткової втрати працездатності.

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких він ґрунтується, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, зазначає наступне.

ОСОБА_1 проходила військову службу з 16.09.2009 у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді техніка (оператора) відділення обробки документованої інформації центру документального зв`язку стаціонарного вузла зв`язку.

В період з 19.09.2017 по 03.10.2017 перебувала на стаціонарному лікуванні у лікарні Головного управління МВС України в Київській області стосовно (основне захворювання) гіпертонічної хвороби 1-2 ступеня, що підтверджується копією виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 11565 від 03.10.2017 року (міститься в матеріалах справи).

В період з 29.01.2019 по 11.02.2019 перебувала на стаціонарному лікуванні у лікарні ДУ «ТМО МВС України в Київській області» стосовно хронічного порушення мозкового кровообігу 1-2 ступеня (основне захворювання) та гіпертонічної хвороби 1-2 ступеня, що підтверджується копією виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 141 від 11.02.2019 року (міститься в матеріалах справи).

29.03.2019 актом медичного обстеження № 267/3в військово-лікарської комісії ДУ «ТМО МВС України по Київській області» копія якого міститься в матеріалах справи, було встановлено, що захворювання позивача пов`язане з проходженням військової служби і, що вона була визнана непридатною до військової служби в мирний час, обмежено придатною в воєнний час.

Наказом Командувача Національної гвардії України від 19.04.2019 № 60 позивачку звільнена з військової служби п.п. «б» п.2 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я).

У відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.04.2019 № 96 про припинення контракту про проходження військової служби в Національній гвардії України та виключення позивачки зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення, вона отримала при розрахунку: одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного забезпечення, премію в розмірі 130% за період з 01.04.2019- 26.04.2019.

Згідно довідки виданої командиром та тимчасово виконуючим обов`язки начальника фінансової служби в/ч НОМЕР_1 , що міститься в матеріалах справи, позивачка не отримувала грошову допомогу передбачену постановами Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 № 284, від 28.05.2008 № 499, від 25.07.2014 № 815 та від 25.12.2013 № 975.

Листом від 12.06.2019 № 1950 Київська регіональна дирекція НАСК «ОРАНТА» повідомила відповідача, що позивач не отримувала страхових сум за період 1992-2019 років

04.06.2019 обласна МСЕК №1 в м. Києві встановила позивачу втрату працездатності в результаті захворювання пов`язаного з проходженням військової служби в розмірі 20%, що підтверджується копією довідки, що міститься в матеріалах справи, про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках АГ № 0026408.

26.06.2019 позивач звернулась до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату їй одноразової грошової допомоги у зв`язку втратою нею професійної працездатності.

Листом від 05.08.2019 № 778/32-Р-29-770 тимчасово виконуючий обов`язки командира в/ч НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_2 повідомив позивача, що комісією Головного управління Національної гвардії України відмовлено у виплаті їй вказаної грошової допомоги, оскільки надані нею документи не підтверджують факт утрати працездатності внаслідок захворювання під час виконання обов`язків військової служби.

Вважаючи вказану відмову протиправною, а своє право порушеним, позивачка звернулася із даним позовом до суду.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» 12.05.1992 № 2232-XII (далі Закон -№ 2232-XII) порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Відповідно до пункту 7 пункту 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 30.04.1993 № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.

Пунктом 2 ст. 16-1 того ж Закону України встановлено, що одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до п.3 ст. 16 Закону України № 2011-ХІІ, встановлення інвалідності або визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров`я відповідно до законодавства.

Пунктом 7 Порядку про призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 визначено, що у разі часткової втрати працездатності без установлення інвалідності одноразова грошова допомога виплачується залежно від ступеня втрати працездатності, який установлюється медико-соціальною експертною комісією, у розмірі, що визначається у відсотках від 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено ступінь втрати працездатності, - військовослужбовцю, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, а також особі, звільненій з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.

Як вказано у довідці виданій командиром та тимчасово виконуючим обов`язки начальника фінансової служби в/ч 3077 розмір прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату часткової втрати працездатності без установлення інвалідності позивача для виплати одноразової грошової допомоги становив 1921,00 грн.

Згідно з пунктом 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 у № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи» причинами інвалідності є, зокрема, захворювання

- отримані під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях;

- пов`язані з впливом радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

- одержані в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, Держспецзв`язку.

Отже, законодавець окремо визначив захворювання отримані під час проходження військової служби та одержані в період проходження військової служби і служби, зокрема, в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях. На думку суду, такий поділ здійснений з урахуванням того, що у відповідності до Закону України № 2011-ХІІ до особового складу інших військових формуваннях належать військовослужбовці підрозділів Національної гвардії України, та в залежності від того, яку службу проходить чи проходила особа, зазначається причина інвалідності в наслідок захворювання.

У справі, яка розглядається суд встановив, що позивач проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді техніка (оператора) відділення обробки документованої інформації центру документального зв`язку стаціонарного вузла зв`язку.

Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку, що позивач не має право на одноразову грошову допомогу відповідно до Порядку № 975, як особа, якій встановлено втрату працездатності в результаті захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, оскільки довідка МСЕК №1 від 04.06.2019 не містить висновку про зв`язок хвороби, отриманої позивачем з виконанням службових обов`язків, натомість в довідці чітко вказано причинно-наслідковий зв`язок при визначенні втрати працездатності встановлення причини захворювання, а саме пов`язані з проходженням військової служби.

Суд зазначає, що з огляду на ту обставину, що період проходження військової служби не є тотожним в часових рамках до періоду виконання особою службових обов`язків під час проходження військової служби, тому законодавець і виокремлює ці дві дефініції, оскільки остання в часових рамках не поглинає цілком поняття проходження військової служби, до якого зазвичай зараховується увесь час перебування особи на військовій службі разом з різноманітними перериваннями.

Таким чином, законодавець для виплати грошової допомоги у разі настання інвалідності після звільнення із служби поставив у залежність наявність одночасно двох підстав : захворювання повинно було мати місце в період проходження служби і пов`язане з виконанням службових обов`язків.

Натомість судом встановлено лише одну з таких підстав, а позивачем не доведено протилежне, що у свою чергу унеможливлює задоволення позовних вимог в цій частині.

Таким чином, твердження відповідача, що комісія Головного управління Національної гвардії України вправі, на виконання вимог Порядку № 975, не призначивши виплату позивачу одноразової грошової допомоги, як особі звільненій з військової служби, яка частково втратила працездатність у розмірі 20% внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням військової служби, є правомірними та таким, що не протирічить діючому законодавству України. Оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи наявні в справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що

позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не розподіляються.

Керуючись ст.ст.2, 3, 5, 19, 77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В :
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.С. Мазур