Справа № 640/15781/19
Суддя: Головань О.В.
Дата ухвалення: 2021-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Вн. №27/498
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2021 року м. Київ № 640/15781/19

за позовомОСОБА_1
до Державної податкової служби України в особі Головного управління ДПС у м. Києві
провизнання протиправним вимоги
Суддя О.В.Головань

Обставини справи:

Позовні вимоги заявлені про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у м. Києві від 16.05.2019 №Ф-67323-17.

Ухвалою суду від 28.08.2019 року відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

25.09.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ознайомившись з матеріалами справи, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) був зареєстрований як фізична особа-підприємець 05.12.2001 року, дата запису 31.05.2019 року, номер запису №0058477, перебував на обліку у Головному управлінні ДФС у м. Києві, ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві, 10.12.2001 року взятий на облік як платник єдиного податку.

31.05.2019 року до Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №2058477 про припинення підприємницької діяльності за власним рішенням.

25.05.2019 року ОСОБА_1 отримав вимогу сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у м. Києві від 16.05.2019 №Ф-67323-17, якою повідомляється позивача про наявність недоїмки з єдиного внеску станом на 30.04.2019 року у розмірі 21030,90 грн.

Не погоджуючись зі спірною вимогою позивач подано скаргу вих. 04/06/1/2 від 04.06.2019 року щодо скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у м. Києві від 16.05.2019 №Ф-67323-17 (вх. №21615/6 від 07.06.2019 року).

Рішенням Державної фіскальної служби України від 08.07.2019 року №31330/6/99-99-11-05-02-25 вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у м. Києві від 16.05.2019 №Ф-67323-17, а скаргу вих. 04/06/1/2 від 04.06.2019 року (вх. №21615/6 від 07.06.2019 року) - без задоволення.

Позивач - ОСОБА_1 не погоджується зі спірною вимогою та зазначає про відсутність у нього обов`язку сплати єдиного внеску, що, в свою чергу вказує на протиправність нарахованої контролюючим органом недоїмки.

Також позивач зазначає, що відомості про взяття його на облік як платника єдиного внеску 10.12.2001 року не відповідають дійсності, оскільки Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" було введено в дію 01.01.2011 року.

Крім того, позивач стверджує, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність в частині не звернення до суду із позовною заявою про припинення підприємницької діяльності у зв`язку із не поданням податкової звітності; порушено процедуру прийняття спірної вимоги; порушено строки надсилання рішення за результатами розгляду скарги, що прямо вказує на обставини задоволення такої скарги.

Відповідач - Державна податкова служба України в особі Головного управління ДПС у м. Києві - проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

В інтегрованій картці платника ОСОБА_1 по коду платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) обліковуються автоматичні нарахування єдиного внеску за період з 2017-2019 років у розмірі мінімального страхового внеску згідно обраної системи оподаткування, які підлягають сплаті на загальних підставах.

При цьому з них щоквартальних нарахувань: I-IV квартали 2017 року в сумі 8448,00 грн.; IV квартали 2018 року в сумі 9828,72 грн.; I квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення з таких підстав.

Згідно із абазами 6, 7 ч. 4 ст. 24 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 р. №2464-VІ скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску.

Аналіз наведеного свідчить, що орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. У випадку не вчинення ним таких дій, відповідна скарга вважається повністю задоволеною.

Судом встановлено, що скарга позивача надійшла до контролюючого органу 07.06.2019 року, рішення за її результатами прийнято та надіслано платнику 08.07.2019 року.

Отже, матеріалами справи підтверджено дотримання Державною фіскальною службою України вимог абзаців 6, 7 ч. 4 ст. 24 Закону №2464-VІ.

Також не можуть бути взяті до уваги посилання позивача на допущення відповідачем протиправної бездіяльності, яка полягає у не зверненні ним до суду із позовною заявою про припинення підприємницької діяльності у зв`язку із не поданням податкової звітності, оскільки наведене жодним чином не впливає на обов`язок платників сплачувати єдиний податок та не нівелює такий обов`язок.

Щодо наявності у позивача статусу платника єдиного внеску суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 4 № 2464-VІ платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Окремо вказана норма визначає, що платниками єдиного внеску є також фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).

Також, такими платниками є фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту).

З вказаної норми випливає, що законодавець розрізняє платників ЄВ як роботодавців, ФОП, а також осіб, які забезпечують себе роботою самостійно

Відтак, перед встановленням статусу позивача (фізична особа-підприємець або особа, яка провадить незалежну професійну діяльність) важливо з`ясувати, чи така особа є працівником.

Згідно із положеннями п. 2 ч. 4 ст. 7 Закону №2464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Аналіз наведеного дає суду підстави вважати, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року №440/2149/19.

Суд звертає увагу, що в межах спірних правовідносин позивач не надав суду жодних належних та достатніх доказів на підтвердження того, що в період нарахування єдиного внеску, а саме з 2017-2018 років та I квартал 2019 року, в розмірі мінімального страхового внеску за кожний місяць, останній перебував у трудових відносинах із суб`єктами господарської діяльності та єдиний внесок за нього сплачувався роботодавцем.

Отже, на переконання суду, позивач, як зареєстрована фізична особа-підприємець зобов`язаний був, за відсутності отримання доходу від підприємницької діяльності, самостійно визначити базу для нарахування ЄСВ, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати та й відповідно сплати єдиний податок.

Таким чином доводи позивача в цій частині не можуть бути покладені в основу рішення про задоволення позовних вимог.

При цьому, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на положення абзацу 3 ч. 4 ст. 5 Закону №2464, оскільки дані норми не можуть бути застосовані до позивача, як до фізичної особи-підприємця.

В межах спірних правовідносин до позивача підлягає застосуванню абзац 2 ч. 4 ст. 5 Закону №2464, у відповідності до якого обов`язки платників єдиного внеску виникають: у осіб, зазначених в абзацах другому, третьому, п`ятому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців".

Також суд відхиляє доводи позивача щодо недостовірності даних, зазначених в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, оскільки наведене не випливає на вирішення спору по суті.

Щодо процедури прийняття відповідачем спірної вимоги суд зазначає наступне.

Статтею 9 Закону №2464 визначено порядок обчислення і сплати єдиного внеску.

Єдиний внесок обчислюється виключно у національній валюті, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення єдиного внеску із сум, виражених в іноземній валюті (крім випадків сплати єдиного внеску в іноземній валюті, передбачених абзацами другим - четвертим частини п`ятої цієї статті), здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за офіційним курсом національної валюти до іноземної валюти, установленим Національним банком України на день обчислення єдиного внеску.

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Згідно із ч. 4 ст. 25 Закону №2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року №449 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка визначає процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон), нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів.

Розділом VI Інструкції визначено наступне.

До платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Під частковим зменшенням суми недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованості зі сплати фінансових санкцій) для цілей цього пункту вважається зменшення загальної суми боргу (недоїмки) з єдиного внеску, яка включає нараховані та несплачені суми єдиного внеску (фінансових санкцій) за останній календарний місяць, в якому відбулось таке зменшення.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Сума боргу у вимозі проставляється в гривнях з двома десятковими знаками після коми.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Протягом 10 календарних днів із дня одержання вимоги про сплату боргу (недоїмки) платник зобов`язаний сплатити зазначені у пункті 1 вимоги суми недоїмки, штрафів та пені.

У разі незгоди з розрахунком органу доходів і зборів суми боргу (недоїмки) платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання вимоги, узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) в адміністративному або судовому порядку.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) не підлягає адміністративному оскарженню в частині сум недоїмки, які виникли на підставі поданих звітів щодо сум нарахованого єдиного внеску.

У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом 10 календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

Аналіз наведених положень дає суду підстави дійти до наступних висновків:

По-перше, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

По-друге, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Відповідно, вимога про сплату боргу (недоїмки) може бути сформована для платника фізичної особи на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 7.

Судом встановлено, що спірна вимога винесена відповідачем з урахуванням даних інформаційних систем ДФС, що, в свою чергу, не суперечить положенням Інструкції.

З урахуванням наведеного суд вважає безпідставними твердження позивача про порушення порядку винесення податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки).

При цьому, суд акцентує увагу на тому, що безпосередньо обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів , бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

В даному випадку відсутні обставини обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів, заборгованість по сплаті такого внеску встановлено даними інформаційної системи органу доходів і зборів, а оскаржувана вимога складено за формою згідно додатку №7.

Таким чином суд вважає недоведеними відповідачем обставини правомірності прийнятого ним оскаржуваного рішення.

Згідно із частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

З врахуванням викладеного у суду відсутні підстави для висновку про те, що оскаржувана вимога винесена на порушення вказаних принципів.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 41-246, 255, 257-262, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

3. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Головань

Повний текст рішення

виготовлено і підписано 21.10.2021 р.