Справа № 380/11380/21
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2021-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2021 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гулика А.Г.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в:
до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) , місцезнаходження: 84301, Донецька область, м.Краматорськ, вул.Марата, 16 (далі відповідач), в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неповного і несвоєчасного проведення розрахунку при звільнення;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за неповний і несвоєчасний розрахунок при звільнення невиплату індексації грошового забезпечення за період з 26.12.2017 по 15.06.2021.

Ухвалою від 19.07.2021 суддя прийняв позовну заяву до розгляду й відкрив провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не здійснив своєчасний розрахунок при звільненні, а саме не виплатив на користь позивача індексацію його грошового забезпечення, а тому повинен нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період 26.12.2017 по 15.06.2021.

27.08.2021 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що положення трудового законодавства не є релевантними при розгляді та вирішенні цієї справи. Зазначає, що правова кваліфікація спірного правового конфлікту позивачем є помилковою. Посилається на те, що компенсація, отримання якої стало підставою для звернення позивача до суду, не охоплюється поняттям грошового забезпечення військовослужбовців (оплати праці) та не є формою оплати за виконану роботу.

Вважає, що звернення позивача до суду із вимогами про стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку є повторним, оскільки позивач у цій справі вже звертався із подібними вимогами в іншій справі, а саме у справі №380/1978/21. За наведених обставин стверджує, що стягнення середнього заробітку за один і той самий період є недопустимим. У контексті вказаного посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 05.08.2020 у справі №686/20491/18.

Також представник позивача звертає увагу на непропорційність суми, яка підлягатиме виплаті у випадку задоволення позовних вимог, розміру заборгованості по індексації грошового забезпечення позивача. Відтак звертає увагу суду на необхідність застосування принципу співмірності.

28.08.2021 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач заявлені позовні вимоги підтримав повністю. Вважає, що аргументи представника відповідача є помилковими, проти застосування принципу співмірності заперечує.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом начальника Краматорського прикордонного загону (І категорії) Східного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 23.11.2017 №419-ОС позивача звільнено у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини 6 за статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням підпункту «ї» - (які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військовому службу, крім випадків, визначених абзацом другим частини 3 статті 23 цього Закону) пункту 1 частини 8 статті 26 Закону із застосуванням пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06.12.2016 року №1769-VIII та підпункту «б» частини 2 статті 26 Закону України «Про військовий обовёязок і військове службу», без права носіння військової форми одягу.

26.12.2017 наказом начальника Краматорського прикордонного загону (І категорії) Східного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 26.12.2017 №461-ОС позивачавиключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.

По 26.12.2017 року позивач проходив службу Краматорському прикордонному загоні Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (на момент звільнення обіймав посаду начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » II категорії (місце дислокації н.п. Гостре) оперативно - бойової прикордонної комендатури «Курахівка»), де і отримав статус та посвідчення учасника бойових дій.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій № НОМЕР_3 від 20 листопада 2017 року та копією довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції №30/2632 від 26 грудня 2017 року.

Станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу Краматорського прикордонного загону, з позивачем не проведено всіх належних розрахунків щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 15 червня 2017 року по 26 грудня 2017 року, що стало підставою для звернення до суду (справа №380/9125/20).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01.03.2021 року у справі №380/9125/20 визнано протиправними дії Краматорського прикордонного загону щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення позивача у цій справі у належному розмірі за період з 15 червня 2017 року по 26 грудня 2017 року та зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 15 червня 2017 року по 26 грудня 2017 року, з врахуванням січня 2008 року, як базового місяця та з урахуванням виплати індексації грошового забезпечення за вказаний період.

ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) 15.06.2021 виконано рішення суду шляхом безготівкового зарахування на банківський рахунок позивача 22802,90грн.заробітної плати, що підтверджується випискою по банківському рахунку позивача, яка міститься в матеріалах справи.

Суд також з`ясував, що позивач у цій справі звертався до Львівського окружного адміністративного суду з позовом, у якій просив суд:

-визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо невиплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 26.12.2017 по день фактичної виплати заборгованості компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, тобто по 16.11.2020, із розрахунку 408,42 грн. в день;

-зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період з 26.12.2017 по день фактичної виплати заборгованості компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а саме по 16.11.2020 з розрахунку 408,42 грн. в день із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 у справі №380/1978/21 позов задовольнити частково:

- стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3538 (три тисячі п`ятсот тридцять вісім) грн. 11 коп.

- у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.08.2021 у справі №380/1978/21 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 скасовано, позов ОСОБА_1 . Краматорського прикордонного загону (військової частини НОМЕР_1 ) залишено без розгляду.

Виходячи з наявності підстав стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки), позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 9901/929/18 та від 14 січня 2021 року у справі № 9901/584/19).

Зважаючи на викладене суд відхиляє аргументи представника відповідача про недопустимість застосування до спірних правовідносин приписів трудового законодавства. З огляду на їх субсидіарний характер, суд вважає, що такі є релевантними при розгляді та вирішенні цієї справи.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 вказаного Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 зазначеного Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у вказаній статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статею 116 вказаного Кодексу.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18.

Суд встановив, що позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 26.12.2017.

15.06.2021 відповідач перерахував позивачу заборгованість по виплаті індексації грошового забезпечення у розмірі 22802,90 грн.

Суд вважає, що період затримки розрахунку при звільненні повинен обраховуватися з 27.12.2017 по 14.06.2021, оскільки заборгованість відповідача виникає з першого дня після звільнення. Окрім цього, погашення заборгованості відбулося 15.06.2021.

А тому у задоволенні позову у цій частині необхідно відмовити. При цьому період з 27.12.2017 по 14.06.2021 становить 1265 календарних днів.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а.

При обрахунку розміру середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд виходить з такого.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт "л" пункту 1 Порядку №100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).

Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Таким чином, суд дійшов висновку, що необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 25.11.2020 у справі №160/2867/19.

Судом встановлено, що розмір місячного грошового забезпечення позивача становив у жовтні 2017 року - 22589,93 грн., у листопаді 2017 року - 17522,73 грн.

Виходячи з вказаних показників, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 657,58 грн. ((22589,93 грн. + 17522,73 грн.) / 61 день (кількість днів у жовтні, листопаді 2017 року)).

Суд при розгляді справи враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24.10.2011 у справі №6-39цс11 та у Пленумі Верховного Суду України у постанові від 24.12.1999 №13, а також постанову Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а (К/9901/8793/18), та бере до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Суд додатково наголошує на тому, що розмір недоплаченої індексації за твердженнями позивача складає 24174,02 грн., з яких 22802,90 грн. за рішенням суду, ухваленого при розгляді справи №380/9125/20 та 1371,12 грн. за заявою позивача. Суд наголошує, що відповідач розмір недоплаченої на користь позивача індексації не оспорює та не заперечує. Жодних доказів з цього приводу не подав.

Резюмуючи дослідження розміру грошового забезпечення, яке підлягає стягненню на користь позивача у цій справі, суд зазначає наступне.

Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 24174,02 грн. (нарахована індексація грошового забезпечення) / 831838,70 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 =2,9%.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 2,9% становить: 657,58 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 2,9% = 19,07 грн; 19,07 грн. * 1265 (кількість днів затримки розрахунку) = 24123 грн.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період з 27.12.2017 по 14.06.2021 у розмірі 24123 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що звернення позивача до суду із вимогами про стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку є повторним, оскільки позивач у цій справі вже звертався із подібними вимогами в іншій справі, а саме у справі №380/1978/21 з посиланням на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 05.08.2020 у справі №686/20491/18, виходячи з наступних міркувань.

Так, у постанові Верховного Суду від 05.08.2020 у справі №686/20491/18 суд касаційної інстанції наголосив на тому, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. Між тим, спір у справі, яка розглядається не пов`язаний зі звільненням, а тому посилання представника відповідача на правові висновку, що зроблені при розгляді справ, у яких правовідносини не є подібними, суд вважає безпідставними.

Одночасно суд акцентує увагу на тому, що фактичною підставою для таких заперечень представника відповідача стало ухвалення Львівським окружним адміністративним судом рішення від 16.04.2021 на користь позивача у справі №380/1978/21. Утім, як встановлено судом, згадане рішення у названій справі скасоване судом апеляційної інстанції. За наведених обставин таке рішення не породжує правових наслідків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не розподіляються, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» як учасник бойових дій.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 245 КАС України, суд

в и р і ш и в:
позов задовольнити частково.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) , місцезнаходження: 84301, Донецька область, м.Краматорськ, вул.Марата, 16 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 при в/ч НОМЕР_4 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) у розмірі 24123 (двадцять чотири тисячі сто двадцять три)грн. за період з 27.12.2017 по 14.06.2021.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 21 жовтня 2021 року.

Суддя А.Г. Гулик