Справа № 748/57/21
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2021-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 748/57/21 Суддя (судді) першої інстанції: Хоменко Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Федотова І.В.,

суддів: Єгорової Н.М. та Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління патрульної поліції в Чернігівській області на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління патрульної поліції в Чернігівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, у якому просив скасувати постанову поліцейського взводу № 11 роти 12 БУПП в Чернігівській області ДПП молодшого лейтенанта поліції Пугача Дмитра Олексійовича від 31 грудня 2020 року серії ДП18 № 730613 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст.122, ч. 1 ст.126, 36 КУпАП, закрити справу про адміністративне правопорушення та вирішити питання щодо повернення йому судового збору.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 лютого 2021 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, яка обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає матеріальним та процесуальним нормам права, винесене без з`ясування всіх обставин справи, а також без надання їм належної правової оцінки.

Апелянт наголошує на тому, що поліцейський, виявивши кілька порушень Правил дорожнього руху виніс постанову, якою враховуючи положення ч.2 ст.36 КУпАП притягнув позивача до адміністративної відповідальності в межах санкції, встановленої за одне правопорушення з числа вчинених.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою серії ДП18 № 730613 від 31 грудня 2020 року позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст.122 та ч. 1 ст.126, 36 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 425 грн. у тому, що він 31 грудня 2020 року о 23 год. 18 хв автомобілем ЗАЗ 1102, реєстраційний номер НОМЕР_1 при зміні напрямку руху не увімкнув світловий показчик повороту, чим порушив п.п. 9.2 б Правил дорожнього руху та на вимогу працівника поліції не пред`явив поліс обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив вимоги п.2.1 ґ Правил дорожнього руху.

Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

У статті 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.12.2020 о 23:18 год ОСОБА_1 керуючи ТЗ ЗАЗ д.н.з. НОМЕР_1 при зміні напрямку руху не увімкнув світловий покажчик повороту, чим порушив п.п.9.2 б ПДР та на вимогу працівника поліції не пред`явив поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п.2.1 ґ ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст.122 та ч.1 ст.126 КУпАП відповідно.

Як вбачається з відеозапису, інспектор після виконання вимог, передбачених ст. 35 Закону України «Про національну поліцію», відповідно до вимог закону та у межах наданих йому повноважень, запропонував водію надати документи, передбачені у п. 2.1 ПДР України.

Позивач на вказану вимогу поліцейського пред`явив відповідні документи, крім полісу обов`язкового страхування.

Згідно зі статтею 14 Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року №3353-XII, учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух", встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Пунктом 1.9. Правил дорожнього руху передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно п. 2.1. Правил дорожнього руху, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; б) реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, внутрішніх військ МВС, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон); в) у разі встановлення на транспортних засобах проблискових маячків і (або) спеціальних звукових сигнальних пристроїв - дозвіл, виданий Державтоінспекцією МВС; г) на маршрутних транспортних засобах - схему маршруту та розклад руху; на великовагових і великогабаритних транспортних засобах та транспортних засобах, що здійснюють дорожнє перевезення небезпечних вантажів, - документацію відповідно до вимог спеціальних правил; ґ) поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Відповідно до пп. "а" пункту 2.4 Правил дорожнього руху, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Також, відповідно до пункту 21.3 статті 21 Закону України від 01 липня 2004 року №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті (підрозділів Національної поліції), на їх вимогу.

Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів кореспондується з обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.

Аналогічна правова позиція була неодноразово викладена у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, зокрема у справі № 127/19283/17 від 25 вересня 2019 року, у справі № 522/2280/16-а від 21 листопада 2019 року, у справі №711/4707/17 від 19 червня 2019 року та інших.

Як зазначалося вище та вбачається із відеозапису, наданого відповідачем до матеріалів справи, позивач відмовився надавати на вимогу інспектора патрульної поліції поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, обґрунтовуючи вказане відсутністю законних підстав для його пред`явлення.

Відтак, з матеріалів справи встановлено, що позивачем не виконано законну вимогу поліцейського та не надано усіх документів, передбачених п.2.1 ПДР України для перевірки.

Відповідно до п. 9.2 б ПДР водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дійшов висновку що відеозапис з нагрудної камери не може бути визнано належним доказом, оскільки на ньому не зафіксовано, ні номерні знаки автомобіля, ні водія, а також чітко не зафіксовано і саме правопорушення.

Разом з тим, дослідивши надані відповідачем відеозаписи колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчинення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Таким чином, фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, встановлюються, зокрема, показаннями технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, іншими визначеними законодавством доказами.

У відповідності до статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису.

Так, з наданого відповідачем відеозапису вбачається, що автомобіль позивача змінив напрямок руху та при цьому не увімкнув покажчик повороту відповідного напрямку (час вчинення правопорушення - 23:14:49 - 23:14:55 год.).

Висновок суду першої інстанції про те, що з відеозапису неможливо ідентифікувати номерні знаки автомобіля, крім того не зафіксовано і самого водія, колегія суддів вважає помилковим з огляду на те, що з відеозапису вбачається як автомобіль поліцейського зафіксувавши вказане порушення безперервно продовжував рух у напрямку сірого автомобіля, після чого останній на вимогу поліцейського зупинився. Після зупинки вказаного автомобіля поліцейським було зафіксовано як і номерний знак автомобіля так і те, що ним керував саме позивач.

Наведене в свою чергу спростовує заперечення позивача, що це не його автомобіль.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що факт скоєння позивачем правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 122 КУпАП відносно позивача не підтверджено належними доказами не відповідає матеріалам справи.

Крім того, суд першої інстанції помилково вважаючи, що постанова від 31грудня 2020року відносно позивача у частині притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення п.п. 9.2 б Правил дорожнього руху підлягає скасуванню, дійшов висновку, що у поліцейського не було законних підстав вимагати пред`явлення полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Колегія суддів не погоджується з вказаним з огляду на правову позицію, викладену, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25.09.2019 в адміністративній справі №127/19283/17, відповідно до якої притягнення позивача до відповідальності та накладення стягнення за частиною 1 статті 126 КУпАП є обґрунтованим, навіть коли факт невиконання вимог ПДР не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Крім того, згідно ст. 53 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка має назву «обов`язки відповідних підрозділів Національної поліції щодо перевірки та контролю обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності», посадові особи відповідних підрозділів Національної поліції, що мають право здійснювати контроль за дотриманням правил дорожнього руху, перевіряють документи водія транспортного засобу, які підтверджують наявність чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що поліцейський має право вимагати надання полісу страхування, оскільки вказані вище норми відрізняють «перевірку» і «контроль», а тому перевірки здійснюється незалежно від вчинення правопорушення або оформлення ДТП.

Враховуючи вказане, за порушення вимог щодо законності підстав зупинення транспортного засобу поліцейський може бути притягнутий до відповідальності, передбаченої законом, але це не нівелює порушення водієм п. 2.1. «ґ» та не звільняє останнього від відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Відповідно до ст. 222 КУпАП України органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів.

Відповідно до Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395, розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає справу. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

За положеннями статей 249, 276 КУпАП розгляд адміністративної справи проводиться відкрито і за місцем його вчинення.

Стаття 280 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно ст. 283 КУпАП постанова про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Суд першої інстанції звернув увагу, що у постанові від 31 грудня 2020 року вказано на порушення позивачем п.2.1.г Правил дорожнього руху, що не відповідає диспозиції ч.1 ст. 126 КУпАП.

Однак, на переконання колегії суддів, в оскаржуваній постанові відповідача чітко зазначено про порушення позивачем п.2.1 ґ ПДР, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст.126 КУпАП.

Відтак вказаний висновок суду першої інстанції про невідповідність порушення позивача диспозиції ч.1 ст. 126 КУпАП є помилковим.

Відповідно до ч.2 ст.122 КУпАП порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч.2 ст.36 КУпАП якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених.

Аналізуючи наведене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова про накладення на позивача адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі винесена у відповідності до вимог чинного законодавства та за наявності обставин, що підтверджують вину особи.

Доказів, які б спростовували факт наявності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність, позивачем не надано, а судом таких обставин не встановлено.

При цьому, факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 та ч. 1 ст. 126 КУпАП, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Враховуючи встановлені обставини справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 240, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Чернігівській області задовольнити.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 лютого 2021 року скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Чернігівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: І.В.Федотов

Судді: Н.М. Єгорова

Є.В. Чаку