Справа № 640/32828/20
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Федотова І.В., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту фінансів Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту фінансів Міністерства оборони України, у якому просив суд:

- визнати протиправними дії Департаменту фінансів Міністерства оборони України, щодо відмови 24 червня 2020 року за вих. № 248/173/дск у здійснені позивачеві ОСОБА_1 розрахунку вислуги років на пенсію із зарахуванням у строк військової служби строку навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 21 серпня 1993 року по 24 липня 1996 року, включно;

- зобов`язати Департамент фінансів Міністерства оборони України здійснити позивачу ОСОБА_1 розрахунок вислуги років на пенсію із зарахуванням у строк військової служби строку навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 21 серпня 1993 року по 24 липня 1996 року, включно.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю:

- визнано протиправними дії Департаменту фінансів Міністерства оборони України, щодо відмови 24 червня 2020 року за вих. № 248/173/дск у здійснені ОСОБА_1 розрахунку вислуги років на пенсію із зарахуванням у строк військової служби строку навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 21 серпня 1993 року по 24 липня 1996 року, включно.

- зобов`язано Департамент фінансів Міністерства оборони України здійснити ОСОБА_1 розрахунок вислуги років на пенсію із зарахуванням у строк військової служби строку навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 21 серпня 1993 року по 24 липня 1996 року, включно.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні таких позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не правильно застосовано норми матеріального права та не взято до уваги те, що відповідачем відмовлено у зарахуванні у загальний строк військової служби часу навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 21 серпня 1993 року по 24 липня 1996 року, оскільки, на думку апелянта, судове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2006 року не зобов`язувало Департамент фінансів Міністерства оборони України здійснити таке зарахування. Крім того, Міністерство оборони вважає, що судом першої інстанції не надано обґрунтування, яким чином стаж позивача навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 21 серпня 1993 року по 24 липня 1996 року, підлягає до зарахування до військової служби.

Позивач заперечує проти апеляційної скарги відповідача у повному обсязі, з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу та зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог законодавства.

Відповідно до частині 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач з 21 серпня 1993 до 22 червня 1996 року навчався в Чернігівському військовому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою, після закінчення якого був направлений для продовження навчання до Київського військового інституту управління і зв`язку та був зарахований до нього поза конкурсом наказом начальника Інституту від 24 квітня 1996 року.

В подальшому позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

На час звернення позивача до суду першої інстанції з даним позовом останній проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2006 року по справі №2-а-251/06, позов задоволено. Визнано неправомірними дії командира військової частини НОМЕР_1 щодо відмови зарахувати ОСОБА_2 своїм рішенням строк навчання в Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою у загальний строк військової служби та у строк безперервної служби в Збройних Силах України.

Зобов`язано командира військової частини НОМЕР_1 встановити ОСОБА_1 початком військової служби день зарахування до Чернігівського ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою (21 серпня 1993 року).

Зобов`язано командира військової частини НОМЕР_1 зарахувати ОСОБА_1 своїм рішенням строк навчання в Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою у загальний строк військової служби та у строк безперервної служби, провести перерахунок вислуги років вважаючи початком військової служби 21 серпня 1993 року, внести зміни в усі відповідні документи.

Зобов`язано командира військової частини НОМЕР_1 з 21 серпня 2003 року провести ОСОБА_1 перерахунок розміру щомісячної надбавки за вислугу років на військовій службі до окладів за військовим званням і основною чи тимчасово займаною посадою, встановленої п. 13.1 Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 5 березня 2001 року № 75, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 березня 2001 року за № 251/5442 та провести перерахунок розміру щомісячної надбавки за безперервну військову службу, передбаченої пунктом 1.2 Інструкції про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за безперервну військову службу в Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 26 травня 2003 року № 149, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 травня 2003 року за№ 411 /7732.

Згідно з Витягом з наказу Командира військової частини (по стройовій частині) від 19 квітня 2006 року №55, зазначена постанова місцевого районного суду виконана в повному обсязі, шляхом, в тому числі, внесення змін до відповідної графи особової справи позивача в частині дати призвання на військову службу, а саме, замість 24 липня 1996 року вважати 21 серпня 1993 року.

Так, листом Департаментом фінансів Міністерства оборони України 24 червня 2020 року за вих. № 248/173/дск зазначено, що при попередньому обчисленні вислуги років для призначення пенсії, у зв`язку з наміром позивача звільнитися з військової служби, було відмовлено у зарахуванні у загальний строк військової служби часу навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 21 серпня 1993 року по 24 липня 1996 року, оскільки, на думку відповідача, судове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2006 року не зобов`язувало Департамент фінансів Міністерства оборони України здійснити таке зарахування.

Вважаючи такі дії відповідачів протиправними і такими, що порушують права позивача на отримання пенсії, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду по справі №2-а-251/06, вже було реалізовано ВЧ НОМЕР_1 , а тому при розрахунку вислуги років позивача Департамент не мав правових підстав відхиляти Наказ Командира ВЧ НОМЕР_1 від 19.04.2006 №55, яким вже було внесено зміни в особову справу позивача в частині дати призвання ОСОБА_1 на військову службу.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до частини 2 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Так, згідно зі статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 370 КАС України, встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

Так, Солом`янським районним судом міста Києва в рамках справи №2-а-251/06, встановлено, що ОСОБА_1 в період з 21 серпня 1993 року до 22 червня 1996 року начався в Чернігівському ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою.

Вказаний ліцей був утворений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року №490 Про реформу системи військової освіти, відносився до системи військової освіти та знаходився в оперативному управлінні Міністерства оборони України, тобто мав статус військово-навчального закладу.

Відповідно до ст. 24 Закону України Про загальний військовий обов`язок і військову службу та пункту четвертого розділу першого Тимчасового положення про проходження військової служби солдатами, матросами, сержантами і старшинами, затвердженого Указом Президента України від 13 травня 1993 року № 174/93, чинних в період здійснення правовідносин щодо навчання в Ліцеї, початком перебування на військовій службі вважався день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, - для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

У даному випадку правовідносини щодо проходження військової служби в Збройних Силах України ОСОБА_1 виникли 21 серпня 1993 року і на день набрання чинності Закону України Про внесення змін до Закону України Про загальний військовий обов`язок і військову службу № 766-XIV від 18 червня 1999 року (відповідно до якого норма, що містилася у ст. 24 Закону України Про загальний військовий обов`язок і військову службу стосовно військових ліцеїв та військово-навчальних закладів втратила чинність) не припинилися.

З огляду на викладене, місцевий районний суд зазначив, що застосування відповідачем по справі зворотної (ретроактивної) дії в часі ст. 24 Закону України Про загальний військовий обов`язок і військову службу № 2232-XlI від 25 березня 1992 року, викладеної відповідно до Закону України Про внесення змін до Закону України Про загальний військовий обов`язок і військову службу № 766-XIV від 18 червня 1999 року є неправомірним і призвело до звуження обсягу прав позивача у сфері проходження військової служби, що виявилось у не зарахуванні йому до вислуги строку навчання у вказаному Ліцеї.

Частиною 4 ст. 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідності до ч. 5 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Колегією суддів досліджено матеріали справи та встановлено, що ні відповідачем, ні Міністерством оборони України не заперечується та не спростовується обставини щодо навчання позивача в Ліцей.

Суд першої інстанції у рішенні суду по даній справі звернув увагу, єдиною підставою для повернення особової справи позивача без реалізації, як вказано в листі Департаментом фінансів Міністерства оборони України від 24 червня 2020 року №248/173/дск є те, що вказана вище Постанова Солом`янського районного суду міста Києва не зобов`язує Департамент здійснити новий розрахунок вислуги років.

Колегія суддів критично ставиться до твердження апелянта про те, що суд першої інстанції повинен надати оцінку правомірності зарахування періоду навчання позивача в Чернігівському військовому ліцеї до загального стажу військової служби, не зважаючи на те, що у відповідності до вимог ст. 129-1 Конституції України, рішення суду Солом`янського районного суду міста Києва по справі №2-а-251/06, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання всіма органами державної влади, в тому числі відповідачем, що і було зроблено військовою частиною НОМЕР_1 .

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач та апелянт не були жодним чином позбавлені права на оскарження рішення суду Солом`янського районного суду міста Києва по справі №2-а-251/06 в разі не погодження з ним, на що і звернуто увагу судом першої інстанції, а Міністерством оборони України не надано суду апеляційної інстанції докази оскарження рішення суду по справі №2-а-251/06.

Отже, в даному випадку апелянт намагається уникнути виконання рішення суду всупереч вимогам Конституції України.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання відповідача на те, що ліцей, в якому навчався позивач, не є військовим навчальним закладом відповідно до правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постановах від 27 березня 2012 року (справа №21-7а12), від 16 квітня 2013 року (справа №21-107а13), оскільки зазначені обставини не є предметом розгляду цієї справи, їм була надана правова оцінка при розгляді Солом`янським районним судом міста Києва по справі №2-а-251/06, стороною був позивач по даній справі.

Посилання Міністерства оборони України в апеляційній скарзі, що Департамент є неналежним відповідачем по справі, колегією суддів відхиляються, адже лист №248/173/дск складений саме Департаментом фінансів Міністерства оборони України, як суб`єктом владних повноважень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, оскільки лист від 24 червня 2020 року №248/173/дск не містить в собі правових підстав для відмови позивачу у здійсненні перерахунку, а доводи викладені у апеляційній скарзі зводяться до незгоди з правомірністю судового рішення, яке набрало законної сили та підлягає обов`язковому виконанню всіма органами державної влади, в тому числі і апелянтом.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242 244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді І.В. Федотов
Є.В. Чаку