Справа № 377/542/21
Суддя: Бабич Н. С.
Дата ухвалення: 2021-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/542/21

Провадження №2-а/377/15/21

21 жовтня 2021 рокуСлавутицький міський суд Київської області у складі головуючої - судді Бабич Н.С., з участю секретаря судового засідання - Гуміної В.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Славутичі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа інспектор 1-го батальйону 5-ї роти Управління патрульної поліції в м.Києві Департаменту патрульної поліції Шарандак Олег Олегович, про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

У С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов, в якому позивач просить:

- визнати протиправним рішення інспектора 1-го батальйону 5-ї роти Управління патрульної поліції в м. Києві лейтенанта поліції Шарандака О.О. про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 122 КУпАП;

- скасувати постанову серії ЕОА № 4702180 від 29 серпня 2021 року, складену інспектором 1-го батальйону 5-ї роти Управління патрульної поліції в м. Києві лейтенантом поліції Шарандаком О.О., якою його було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 122 КУпАП, та накладено штраф у розмірі 510 гривень, та закрити провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до постанови серії ЕАО № 4702180 від 29.08.2021 року позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 122 КУпАП та інспектором 1-го батальйону 5-ї роти Управління патрульної поліції в м.Києві лейтенантом поліції Шандараком О.О. накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 гривень. 29 серпня 2021 року, близько 16 годині 20 хвилин, позивач, керуючи автомобілем марки «RENAULT», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по автомобільній дорозі Е-95 (об`їзна м. Бровари) та, після здійснення маневру повороту і виїзду на автомобільну дорогу у напрямку м. Києва, а саме на Броварський проспект, на вимогу інспектора поліції, зупинив автомобіль. Інспектор поліції повідомив позивачу про порушення останнім Правил дорожнього руху (невиконання вимог знаку 5.16) та, не надавши на вимогу позивача на підтвердження зазначених обставин будь - яких доказів, безпідставно прийняв рішення про винесення постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАО №4702180, згідно з якою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 510 гривень. Вважає рішення інспектора Шарандака О.О. протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки доказів на підтвердження порушень, вказаних у спірній постанові, інспектором поліції надано не було. В графі 7 «до постанови додаються» оскаржуваної постанови про наявність будь - яких доказів також не зазначено, зокрема і посилань на технічний засіб, за допомогою якого могло бути зафіксовано вчинення порушень Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України). Подання під час розгляду справи в суді доказів, за відсутності посилання на них у постанові про накладення стягнення, є підставою для відмови у їх прийнятті судом. Оскільки відсутні докази вчинення позивачем порушення ПДР України, то у інспектора поліції не було підстав, вичерпний перелік яких зазначено у ст. 35 Закону України «Про національну поліцію», для зупинки його транспортного засобу. Відповідальність за ч.2 ст. 122 КУпАП настає у разі, зокрема, порушення користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку. Пунктом 9 ПДР України визначено перелік попереджувальних сигналів, якими є: а) сигнали, що подаються світловими покажчиками повороту або рукою; б) звукові сигнали; в) перемикання світла фар; г) увімкнення ближнього світла фар у світлу пору доби; ґ) увімкнення аварійної сигналізації, сигналів гальмування, ліхтаря заднього ходу, розпізнавального знаку автопоїзду; д) увімкнення проблискового маячка оранжевого кольору. Згідно з п. 9.9 (а) ПДР України, який інкриміновано позивачу, аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена у разі вимушеної зупинки на дорозі, а отже, інспектором неправильно кваліфіковано начебто порушення позивачем ПДР України та зазначено про це у оскаржуваній постанові, оскільки позивач зупинив транспортний засіб не у зв`язку з вимушеною зупинкою, а на вимогу поліцейського. Здійснивши зупинку транспортного засобу на вимогу інспектора поліції, позивач не починав рух та не змінював його напрямок, оскільки його автомобіль знаходився вже із вимкненим запалюванням та стояв непорушно. Отже, даною нормою права не передбачена відповідальність за порушення правил користування попереджувальними сигналами при зупинці за вимогою поліцейського, оскільки це не стосується початку руху чи зміни його напрямку. Викладені обставини свідчать як про відсутність самої події правопорушення, так і доказів наявності в діях позивача складу правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 122 КУпАП, що згідно з п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП є обставинами, які виключають провадження у справі про адміністративне правопорушення та є підставою для скасування постанови та закриття справи відповідно до п.3 ч.1 ст. 293 КУпАП.

Ухвалою судді від 07 вересня 2021 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання у справі на 15 вересня 2021 року.

Ухвалою суду від 15 вересня 2021 року у судовому засіданні було оголошено перерву до 27 вересня 2021 року у зв`язку з неподанням витребуваних судом доказів.

20 вересня 2021 року від відповідача в особі представника за довіреністю Дідковської Д.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог, оскільки інспектор поліції діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначений чинним законодавством, а спірна постанова винесена з дотриманням всіх вимог, встановлених КУпАП. В обґрунтування відзиву посилається на п.п.1,2 ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух», п.п.2,3 ст.23, ст.35 Закону України « Про національну поліцію», пункти 1.1, 1.9 Правил дорожнього руху України, ст. ст. 251, 252 КУпАП. Також зазначає, що відповідно до п.9.9 ПДР України аварійна сигналізація повинна бути ввімкнена: а) у разі вимушеної зупинки на дорозі; б) у разі зупинки на вимогу поліцейського або внаслідок засліплення водія світлом фар; в) на механічному транспортному засобі, що рухається з технічними несправностями, якщо такий рух не заборонено цими Правилами; г) на механічному транспортному засобі, що буксирується; ґ) на механічному транспортному засобі, позначеному розпізнавальним знаком «Діти», що перевозить організовану групу дітей, під час їх посадки чи висадки; д) на всіх механічних транспортних засобах колони під час їх зупинки в дорозі; е) у разі скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Частиною 2 статті 122 КУпАП передбачено, що за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Враховуючи системне тлумачення вищезазначених правових норм, висновок позивача, що за порушення п. 9.9 ПДР України не може наставати відповідальність, оскільки у даному випадку водій не змінює напрямку руху, не відповідає дійсності, оскільки ч.2 ст. 122 КУпАП передбачена, зокрема, відповідальність за порушення правил користування попереджувальними приладами. Тому інспектором правильно було кваліфіковано правопорушення та з дотриманням чинного законодавства накладено стягнення в межах санкції. У даному випадку водій порушив вимогу дорожнього знаку 5.16 ПДР України та здійснив рух ліворуч при дозволеному русі тільки праворуч. Таким чином, на вимогу поліцейського позивач здійснив зупинку транспортного засобу відповідно до п.1 та ст.35 Закону України « Про національну поліцію». Відтак, інспектор 29.08.2021 року, перебуваючи в екіпажі патрульної поліції, здійснюючи патрулювання м.Києва, став безпосереднім свідком вчинення позивачем адміністративного правопорушення при зупинці на вимогу працівника поліції та під час розгляду справи водій не ввімкнув світлову аварійну сигналізацію. Позивач у позовній заяві не заперечує того факту, що світлова аварійна сигналізація була вимкнена після зупинки транспортного засобу, а тому вина позивача у порушенні ПДР України є доведеною. Справу про адміністративне правопорушення стосовно порушення позивачем 29.08.2021 року п.9.9.ПДР України, що виразилося у не ввімкненій аварійній світловій сигналізації, після зупинки на вимогу поліцейського, було розглянуто інспектором на місті вчинення правопорушення, роз`яснено права передбачені ст. 368 КУпАП та ст. 63 Конституції України. Розпочавши розгляд справи, інспектор назвав свою посаду, спеціальне звання та прізвище, пояснив підставу зупинки, а також те, що він уповноважений розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ч.2 ст. 122 КУпАП. Оцінивши докази у справі про адміністративне правопорушення за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, інспектор постановив визнати винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП та накласти на нього стягнення у виді штрафу в сумі 510 гривень, що в межах санкції даної статті. Після чого позивача було ознайомлено з постановою та повідомлено йому порядок її оскарження та наслідки невиконання, передбачені ст.ст.307,308 КУпАП.

Ухвалою суду від 27 вересня 2021 року судовий розгляд справи було відкладено на 08 жовтня 2021 року на підставі п.4 ч.2 ст.205 КАС України, у зв`язку з задоволенням клопотання позивача про витребування нових доказів,.

Ухвалою суду від 08 жовтня 2021 року судовий розгляд справи було відкладено на 21 жовтня 2021 року на підставі п.5 ч.2 ст.205 КАС України, у зв`язку з визнанням потрібним, щоб позивач, який подав заяву про розгляд справи за його відсутності, дав особисті пояснення.

У судових засіданнях, 15.09.2021 року, 21.10.2021 року, позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Суду пояснив, що він не вчиняв правопорушення, за яке його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП. Докази такого вчинення відсутні. У копії постанови серії ЕАО №4702180 від 29.08.2021 року в графі «до постанови додаються» не зазначено про будь-які додатки, в той час як в копії цієї ж постанови, витребуваної судом, вказано про застосування інспектором нагрудної боді-камери АА-00267, що є порушенням ст.283 КУпАП. Також в спірній постанові зазначено, що він порушив вимоги саме п. 9.9 (а) ПДР України, проте вказаний пункт передбачає, що аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена у разі вимушеної зупинки. Проте, він зупинив свій транспортний засіб на вимогу поліцейського, а не у зв`язку з вимушеною зупинкою. Частиною 2 статті 122 КУпАП чітко визначено відповідальність, зокрема, за порушення користування попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, однак він не починав рух та не змінював його напрямок, оскільки автомобіль знаходився вже із вимкненим запалюванням та стояв непорушно. У оскаржуваній постанові зазначено також, що він не виконав вимоги знаку 5.16, проте він заперечує цей факт, оскільки не перебував в зоні дії такого знаку. Тим більше, що місце, де він був зупинений інспектором поліції, а саме перехрестя доріг Е-95 та М-01 в напрямку в`їзду до м.Києва, не збігається з місцем вчинення правопорушення, зазначеним у оскаржуваній постанові, яке знаходиться за декілька кілометрів від фактичного місця його зупинки поліцейським. На його вимогу до інспектора поліції надати докази вчинення інкримінованого правопорушення, зокрема, відеозаписів з відеореєстратора, фотознімків, надано не було. Наданий відповідачем суду відеозапис не містить таких доказів, оскільки на ньому зображений інший водій та інший транспортний засіб.

Відповідач Департамент патрульної поліції свого представника в судове засідання не направив, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. На електронну адресу суду від представника відповідача за довіреністю надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Третя особа інспектор 1-го батальйону 5-ї роти Управління патрульної поліції в м.Києві Департаменту патрульної поліції Шарандак О.О. в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, пояснення по суті позову до суду не подав.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши вступне слово позивача, перевіривши матеріали справи та надані письмові докази, переглянувши відеозапис з нагрудної боді-камери АА -00267, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно з постановою серії ЕАО № 4702180 від 29.08.2021 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесеної інспектором 1-го батальйону 5-ї роти Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції Шарандаком Олегом Олеговичем, копія якої додана до позовної заяви, ОСОБА_1 , позивача у справі, притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, у виді штрафу у розмірі 510 гривень за те, що він 29.08.2021 року, о 16 годині 21 хвилині, в м.Києві, по вулиці Броварській, 105, керуючи транспортним засобом RENAULT, державний номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожнього знаку 5.16 напрямки руху по смугах, здійснив рух ліворуч зі смуги, яка вказує рух праворуч, після зупинки працівниками поліції не увімкнув аварійну сигналізацію, чим порушив п. 9.9 (а) Правил дорожнього руху України - порушення ввімкнення аварійної світлової сигналізації при зупинці на дорозі, за що відповідальність передбачена ч.2 ст. 122 КУпАП. У справі прийнято рішення про накладення штрафу в сумі 510 гривень (а.с.12).

Відповідно до посвідчення водія серії НОМЕР_2 , копія якого долучена до матеріалів справи, ОСОБА_1 має право керування транспортними засобами (а.с.11).

Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 18.01.2011 року автомобіль марки RENAULT, державний номерний знак НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с.10).

Не погодившись з вказаною постановою позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Вирішуючи спір відповідно до встановлених обставин справи та відповідних їм правовідносин, суд виходить з такого.

Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно зі ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Так, згідно з ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На виконання цих завдань адміністративного судочинства України суд при вирішенні публічно-правового спору виходить з такого.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про дорожній рух» законодавство про дорожній рух складається з цього Закону та актів законодавства України, що видаються відповідно до нього.

Як зазначено в статті 14 цього Закону, учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлено Правилами дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, з наступними змінами та доповненнями. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 8.1 ПДР України регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Пунктом 8.4 ПДР України, передбачено, що дорожні знаки поділяються на групи: а)попереджувальні знаки, які інформують водіїв про наближення до небезпечної ділянки дороги і характер небезпеки. Під час руху по цій ділянці необхідно вжити заходів для безпечного проїзду; б) знаки пріоритету, що встановлюють черговість проїзду перехресть, перехрещень проїзних частин або вузьких ділянок дороги; в) заборонні знаки, які запроваджують або скасовують певні обмеження в русі; г) наказові знаки, що показують обов`язкові напрямки руху або дозволяють деяким категоріям учасників рух по проїзній частині чи окремих її ділянках, а також запроваджують або скасовують деякі обмеження; ґ) інформаційно-вказівні знаки, які запроваджують або скасовують певний режим руху, а також інформують учасників дорожнього руху про розташування населених пунктів, різних об`єктів, територій, де діють спеціальні правила; д) знаки сервісу, що інформують учасників дорожнього руху про розташування об`єктів обслуговування; е) таблички до дорожніх знаків, які уточнюють або обмежують дію знаків, разом з якими вони встановлені.

Дорожній знак 5.16, вимоги якого на переконання інспектора поліції, не виконав позивач ОСОБА_1 , відповідно до Додатку № 1 до ПДР України, відноситься до інформаційно - вказівних знаків та визначає «напрямки руху по смугам».

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву проти задоволення позову заперечила та зазначила, що інспектор при винесенні постанови діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначений чинним законодавством, а постанова винесена з дотриманням усіх вимог, встановлених КУпАП та Інструкцією, а отже позов задоволенню не підлягає. Також зазначила, що справу про адміністративне правопорушення стосовно порушення позивачем 29.08.2021 року вимог п. 9.9 (а) ПДР України, що виразилося у не ввімкненій аварійній світловій сигналізації після зупинки на вимогу поліцейського було розглянуто інспектором поліції на місці вчинення з дотриманням встановленої законодавством процедури.

Аналізуючи вказані доводи представника відповідача, суд зазначає.

Як вбачається із спірної постанови, 29.08.2021 року, о 16 годині 21 хвилин, в м. Києві, по вулиці Броварській, 105, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом RENAULT, державний номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожнього знаку 5.16 напрямки руху по смугах, здійснив рух ліворуч зі смуги, яка вказує рух праворуч, і після зупинення працівниками поліції не увімкнув аварійну сигналізацію, чим порушив п. 9.9 (а) Правил дорожнього руху України - порушення ввімкнення аварійної світлової сигналізації при зупинці на дорозі, за що відповідальність передбачена ч.2 ст. 122 КУпАП, а тому матеріали справи повинні містити докази на підтвердження саме зазначених обставин.

Відповідно п. г п.9.1 ПДР України увімкнення аварійної сигналізації відноситься до попереджувальних сигналів.

При чому п.9.2 цих Правил встановлено, що водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку : а) перед початком руху і зупинкою; б) перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

Пунктом 9.9. (а) Правил дорожнього руху України визначено, що аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена у разі вимушеної зупинки на дорозі.

Водночас пункт 9.9 (б) ПДР передбачає вимогу ввімкнути аварійну світлову сигналізацію у разі, зокрема, зупинки на вимогу поліцейського.

Відповідно до ч.2 статті 122 КУпАП порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що увімкнення аварійної сигналізації виникає за передбачених та визначених умов, а в іншому випадку встановлений обов`язок подання попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, при чому за не виконання останніх вимог прямо передбачена відповідальність ч.2 ст.122 КУпАП.

Отже, диспозицією ч.2 ст.122 КУпАП передбачена відповідальність не за будь-яке порушення правил користування попереджувальними сигналами, а саме за порушення правил користування попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку і лише тоді таке порушення набуває ознак протиправності і суспільної шкідливості. Даною нормою права не передбачена відповідальність за порушення правил користування попереджувальними сигналами при зупинці транспортного засобу. При цьому зупинка на вимогу поліцейського не стосується початку руху чи зміни його напрямку.

З урахуванням наведеного, позивач не міг бути притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП, оскільки належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 порушив правила користувався попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, як це передбачено вказаною статтею, матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Згідно з п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події складу адміністративного правопорушення, що має бути доведено шляхом надання доказів.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України). Згідно з частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена частиною другою статті 33 КУпАП, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. Цим Кодексом закріплено низку гарантій забезпечення прав суб`єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності.

У сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Ознака винності діяння є обов`язковою ознакою адміністративного правопорушення (проступку).

Оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, яка передбачає відповідальність за порушення правил дорожнього руху.

В заперечення вчинення вказаного правопорушення позивач зазначає про неправильну кваліфікацію інспектором поліції начебто порушених ним вимог п.9.9 (а) ПДР України, який не підпадає під відповідальність, передбачену ч.2 ст. 122 КУпАП.

Згідно зі ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку відповідних органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справ про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 268 КУпАП встановлено перелік прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності в тому числі і право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази.

Згідно з вимогами ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Виходячи з наведеного, висновки про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення мають бути зроблені на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів.

З урахуванням того, що позивачу інкриміновано порушення п. 9.9 (а) ПДР України за те, що він, керуючи транспортним засобом, не виконав вимогу дорожнього знаку 5.16 напрямку руху по смугах, здійснив рух ліворуч зі смуги, яка вказує праворуч, після зупинки працівниками поліції не увімкнув аварійну сигналізацію, то матеріали справи повинні містити докази на підтвердження саме зазначених обставин.

Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Так, частиною 1 цього Закону закріплено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото-і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото-і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Таким чином, фіксація вчинення адміністративного правопорушення позивачем підтверджує правомірність накладення відповідачем адміністративного стягнення та буде вважатися належним доказом по справі.

Дана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 31.07.2018 року у справі № 712/5675/17.

Також суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 року у справі № 338/1/17 вказав, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксоване у встановленому законом порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків.

Вищенаведене дає підстави дійти висновку, що суд бере до уваги лише ті докази які здобуті в порядку, що не суперечить Закону.

Відповідно до ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Згідно з п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Натомість, на підтвердження адміністративного правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_1 за порушення п. 9.9 (а) ПДР України, доказів, передбачених ст. 251 КУпАП, зокрема, пояснень свідків, показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо, відповідачем не надано.

Водночас, суд звертає увагу, що у оскаржуваній постанові, копію якої надано відповідачем, вказано технічний засіб, яким здійснено відеозапис, а саме боді-камеру АА-00267, між тим як в копії оскаржуваної постанови, яка була вручена позивачу та додана до позовної заяви, такі відомості відсутні.

Вказані обставини свідчать про внесення запису про застосування технічного засобу інспектором поліції вже після складання постанови та вручення її копії позивачу, що є порушенням п.9 розділу IV Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 року №1376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01.12.2015 року за № 1496/27941, який передбачає, що не допускаються закреслення чи виправлення відомостей, що заносяться до постанови, а також внесення додаткових записів після того, як постанова підписана особою, щодо якої вона винесена. У разі допущення порушень при оформленні такої постанови її заповнений бланк вважається зіпсованим.

Крім того, переглядом у судовому засіданні наданого відповідачем відеозапису на оптичному диску з нагрудної боді-камери АА-00267 встановлено, що цей відеозапис не містить обставин, наведених у оскаржуваній постанові, за яких позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП, та в ньому зафіксовано іншу подію за участю не позивача, а іншого водія.

Таким чином, за наведених обставин відеозапис на оптичному диску з нагрудної боді-камери АА-00267 як і надана представником відповідача копія постанови серії ЕАО №4702180 від 29.08.2021 року, не можуть бути визнані належними та допустимими доказами вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП.

У відзиві представник відповідача зазначила, що інспектор поліції 29.08.2021 року, перебуваючи в екіпажі патрульної поліції, здійснюючи патрулювання м. Києва, безпосередньо став свідком вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Аналізуючи вказані доводи представника відповідача суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 272 КУпАП як свідок у справі про адміністративне правопорушення може бути викликана кожна особа, про яку є дані , що їй відомі які - небудь обставини, що підлягають установленню по даній справі.

При цьому, суд зауважує, що цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставини справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти так, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами.

Виходячи з викладених обставин, інспектор поліції, який розглядає справу про адміністративне правопорушення та виносить постанову про притягнення особи до адміністративної відповідальності, не може бути свідком у даній справі.

Натомість, на підставі показань свідків не можуть встановлюватися факти, які з огляду на закон або звичай установлюються в документах.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", передбачено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Отже, обставини, що підтверджуються показаннями свідка, повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, тоді вони можуть бути визнані судом достовірними та достатніми для висновку про винуватість особи в тому чи іншому адміністративному правопорушенні.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі №161/5372/17.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, оцінюючи оскаржувану постанову на предмет її обґрунтованості ( п.3 ч.3 ст.2 КАС України) суд констатує, що інспектором поліції Управління патрульної поліції в м.Києві Департаменту патрульної поліції Шарандаком О.О. факт вчинення правопорушення, інкримінованого позивачу, жодним чином не зафіксовано та не підтверджено допустимими й належними доказами, що могли бути забезпечені для такого роду порушень правил дорожнього руху.

Таким чином, вказаним інспектором поліції у своїй діяльності порушені принципи всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин, оскільки при розгляді справи було застосовано спрощений підхід, тобто без застосування будь-яких інших фактів, які б підтверджували наявність або відсутність вини певної особи ( показання свідків, відеофіксація тощо).

На підставі викладеного, суд зазначає, що при розгляді справи не знайшов свого підтвердження факт вчинення правопорушення позивачем. У матеріалах справи такі підтвердження відсутні, а є в наявності лише постанова про притягнення до адміністративної відповідальності, яка складена з порушенням вимог п.9 Інструкції, що не дає підстав стверджувати про допущення позивачем порушень Правил дорожнього руху України, оскільки зазначені твердження не знайшли обґрунтування під час розгляду справи.

У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягається до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. За таких обставин факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, є недоведеним.

Щодо вимог про визнання протиправним рішення інспектора 1-го батальйону 5-ї роти Управління патрульної поліції в м. Києві лейтенанта поліції Шарандака О.О. суд зазначає наступне.

Частиною 3 статті 286 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний суд має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Виходячи із змісту вказаної статті, місцевий загальний суд як адміністративний, при розгляді справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності не наділений іншими повноваженнями, ніж ті, які передбачені у ч.3 ст. 286 КАС України.

Із аналізу зазначеної правової норми випливає, що у суду відсутні повноваження щодо визнання рішення суб`єкта владних повноважень або його посадової особи протиправними, а тому в задоволенні зазначеної частини позовних вимог необхідно відмовити.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що постанова інспектора 1-го батальйону 5-ї роти Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Шарандака Олега Олеговича про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАО № 4702180 від 29 серпня 2021 року, згідно з якою застосовано до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 гривень за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, із зазначених вище підстав є незаконною, тому підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю. У іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України « Про судовий збір» як громадянин, віднесений до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 від 07 квітня 1994 року, копія якого додана до позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 243-246, 286 КАС України, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Скасувати постанову інспектора 1-го батальйону 5-ї роти Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Шарандака Олега Олеговича про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАО № 4702180 від 29 серпня 2021 року, згідно з якою ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 гривень, і закрити справу про адміністративне правопорушення.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду. Апеляційні скарги можуть бути подані протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п.3 розділу VІ Прикінцевих положень КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Департамент патрульної поліції, , адреса місцезнаходження: м. Київ, вулиця Федора Ернста, буд.3;

Третя особа: інспектор 1 батальйону 5 роти Управління патрульної поліції в м. Київ Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції Шарандак Олег Олегович, адреса місцезнаходження: м. Київ, вулиця Народного Ополчення, буд. 9.

Повне рішення суду складено 21 жовтня 2021 року.

Суддя Н. С. Бабич