Справа № 160/8821/21
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 жовтня 2021 року Справа № 160/8821/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСліпець Н.Є.
при секретарі судового засіданняЛогвиненко В.М.
представника позивача представника відповідача Яремчук Л.В. Лейченко І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови, -
02.06.2021 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №ДН-223/514/АВ-ФС/67 від 05.04.2021 року про накладення штрафу у розмірі 180 000,00 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.06.2021 року було відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін з 25.06.2021 року, відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с. 54).
14.07.2021 року представник позивача звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 97-98).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.07.2021 року вказане клопотання задоволено, призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 03.08.2021 року о 10:30 год. (а.с. 102).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сферах охорони праці фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та встановлено порушення вимог законодавства про працю, які зафіксовані актом, складеного за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сферах охорони праці від 22.02.2021 року №ДН-223/514/АВ та прийнято постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 05.04.2021 року №ДН-223/514/АВ-ФС/67, якою накладено на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штраф у розмірі 180 000,00 грн., на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України. Позивач вважає, що ним не було допущено порушень трудового законодавства України, зокрема Кодексу законів про працю України, а отже у відповідача були відсутні підстави для вжиття заходів щодо притягнення його до відповідальності.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов з підстав, зазначених у позові.
Представник відповідача в судовому засіданні обставини, викладені у відзиві на позов підтримала, проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі.
Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність на загальній системі оподаткування.
У період з 09.02.2021 року по 22.02.2021 року на виконання наказу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 08.02.2021 року №169-П та на підставі направлення від 08.02.2021 року №84-11, головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб, зайнятість, працевлаштування інвалідів та з питань дитячої праці у Нікопольському регіоні управління з питань праці Засядьвовк Т.Т. та головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб, зайнятість, працевлаштування інвалідів та з питань дитячої праці у Нікопольському регіоні управління з питань праці Іващенко І.І. та іншими проведено позаплановий захід зі здійснення державного нагляду (контролю) у формі інспекційного відвідування щодо додержання законодавства про працю фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за п`ятьма місцями провадження господарської діяльності, а саме:
- АДРЕСА_2 (магазин);
- АДРЕСА_3 (магазин);
За результатами проведення позапланового заходу зі здійснення державного нагляду (контролю) у формі інспекційного відвідування щодо додержання законодавства про працю фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 складено акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю від 22.02.2021 року № ДН-223/514/АВ.
Вказаною перевіркою встановлено п`ять випадків фактичного допуску працівника до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням, та без повідомлення Державної податкової служби про прийняття працівника на роботу, а саме:
- двох фізичних осіб продавцями магазину по АДРЕСА_6 , а саме: ОСОБА_2 та жінку, особу якої в ході інспекційного відвідування не встановлено;
- продавця магазину по АДРЕСА_7 , фізичну особу ОСОБА_3 ;
- продавця кіоску по АДРЕСА_8 , фізичну особу під псевдонімом « ОСОБА_4 »,
що є порушенням ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 24 Кодексів законів про працю України від 10.12.1971 року зі змінами та доповненнями, абз. 1 постановляючої частини Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» від 17.06.2015 року №413.
05.04.2021 року, на підставі акту перевірки від 22.02.2021 року №ДН-223/514/АВ, Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області прийнято постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ДН-223/514/АВ-ФС/67, якою накладено штраф у розмірі 180 000,00 грн. на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України.
Не погоджуючись із прийнятою постановою, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Отже, спір між сторонами виник з підстав правомірності та обґрунтованості винесення відповідачем постанови №ДН-223/514/АВ-ФС/67 від 05.04.2021 року про накладення штрафу у розмірі 180 000,00 грн.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 р. № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
За приписами підпункту 9 пункту 4 Положення, Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування.
Підпунктом 54 пункту 4 Положення передбачено, що Державна служба України з питань праці має право накладати у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Держпраці.
Державна служба України з питань праці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 7 Положення).
В даному випадку Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області є територіальним органом Державної служби України з питань праці.
Процедуру проведення Управліннями Держпраці перевірки стану додержання законодавства про працю, визначено Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 року № 877-V (далі - Закон № 877) і Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року №823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю» (далі - Порядок №823).
Відповідно до абз. 3 ст. 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 20.09.2007 року № 877-V заходи державного нагляду (контролю) планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.
Згідно до частини 1 статті 259 Кодексу законів про працю України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», державний нагляд (контроль) здійснюється за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів, або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених законом.
Відповідно до підпункту 5 пункту 6 Положення про Управління Держпраці, Управління Держпраці має право проводити безперешкодно відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об`єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, нагляд та контроль за дотриманням якого віднесено до повноважень Управління.
30.08.2019 року набув чинності Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який затверджений постановою Кабінетом Міністрів України від 21.08.2019 року № 823 (далі - Порядок № 823).
Порядок № 823 є спеціальним нормативним актом який регулює питання проведення інспекційних відвідувань за додержанням законодавства про працю.
Відповідно до п.п. 3 п.5 Порядку № 823 інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань, прийняте за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.
Згідно із п.8 Порядку № 823 Про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі.
Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню.
Відповідно до п. 19 Порядку № 823 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) (далі - акт), і в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю - припис щодо їх усунення.
Згідно з п. 20 Порядку № 823 акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та об`єктом відвідування або уповноваженою ним особою.
Один примірник акту залишається в об`єкта відвідування.
Відповідно до п. 21 Порядку № 823 якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною.
Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дня, що настає за днем підписання акту. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.
З аналізу даних правових норм вбачається, що інспекційне відвідування є формою державного нагляду за додержанням законодавства про працю, яке відноситься до повноважень відповідача, та яке проводиться на підставі наказу та направлення. При цьому однією із підстав інспекційного відвідування є рішення керівника органу контролю про проведення інспекційного відвідування, прийняте за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством.
Отже, відповідачем було дотримано порядок призначення перевірки.
Щодо доводів позивача про те, що відповідачем не було повідомлено про розгляд справи про накладення штрафу, суд зазначає наступне.
Так, відповідно до пункту 3 Порядку №509, справа про накладення штрафу розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку.
Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
На виконання вимог пункту 3 Порядку №509, листом від 26.02.2021 року №1381-16/04 Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області повідомлено позивача про отримання 24.02.2021 року акту, складеного за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сфері праці від 22.02.2021 року №ДН-223/514/АВ, що є підставою для розгляду справи про накладення штрафу відповідно до ст. 265 КЗпП України у строки, визначені Порядком №509. Зазначений лист надіслано позивачу засобами поштового зв`язку та отримано останнім 11.03.2021 року, що підтверджується копією поштового повідомлення наявного в матеріалах справи (а.с. 85-97).
Враховуючи викладене, доводи позивача про не повідомлення відповідачем про розгляд справи про накладення штрафу, є безпідставними та не приймаються судом до уваги.
Вирішуючи питання щодо наявності порушення трудового законодавства збоку позивача, суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
За змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Частиною 1 ст. 24 КЗпП України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (ст.187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
Згідно ч.3 ст.24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З аналізу чинного законодавства вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.
Взаємовідносини фізичної особи і роботодавця можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами ст. 208 Цивільного кодексу України.
Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкреслити, що договори з громадянами на використання їхньої праці можуть укладатися відповідно до трудового або цивільно-правового законодавства, при цьому слід розрізняти особливості цих договорів.
Цивільно-правовий договір це угода між громадянином і організацією (підприємцем, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.
При цьому, за цивільно-правовим договором, укладеним між власником і громадянином, останній зобов`язується за винагороду виконати для підприємства (підприємця) індивідуально визначену роботу, яка не носить постійного безперервного характеру.
Основною ознакою, що відрізняє договірні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою.
Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.
За цивільним договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата.
Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами.
Отже, за наявності ознак, притаманних саме трудовим відносинам, повинен укладатися трудовий договір, за наявності ж ознак, притаманних цивільно-правовим відносинам, слід укладати цивільно-правовий договір.
Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.
Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
При цьому, виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
З огляду на зазначене, позивачем не спростовано встановлені відповідачем під час здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю з питань оформлення трудових відносин порушення позивачем трудового законодавства, що зафіксовані актом інспекційного відвідування від 22.02.2021 року № ДН-223/514/АВ.
Під час інспекційного відвідування встановлено, що 09.02.2021 року о 11 год. 30 хв. у магазині за адресою: АДРЕСА_7 , перебувало 3 особи: за прилавком продавець, а у торговому залі особисто ФОП ОСОБА_1 , який вів бесіду з іншим чоловіком.
При цьому, під час діалогу інспектора праці з ФОП ОСОБА_1 продавець покинула робоче місце, а сам ОСОБА_1 зазначив, що в магазині він працює особисто, а зазначена особа не є працівником, а лише зайшла до магазину.
Лише після виклику поліції, з підсобного приміщення магазину вийшла ОСОБА_3 та надала письмові пояснення, в яких зазначила, що прийшла до знайомого у магазин та принесла йому їсти, зайшла до туалету та коли вийшла, натрапила на перевіряючих.
За наслідками дослідження наданих до інспекційного відвідування трудових договорів, особових справ працівників та інформації, сформованої з Порталу електронних послуг Пенсійного фонду України станом на 15.02.2021 року у ФОП ОСОБА_1 працівник на прізвище ОСОБА_3 відсутній.
Однак, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 не надано підтверджуючі документи про укладення трудових відносин з ОСОБА_3 .
Суд критично оцінює твердження позивача про те, що остання у магазині не працювала, оскільки на момент здійснення інспекційного відвідування саме вона перебувала за прилавком та виконувала функції продавця, що було зафіксовано перевіряючими та відображено у відеозаписі наявним у матеріалах справи.
При цьому, суд звертає увагу, що чинне законодавство не передбачає можливості допуску особи до роботи на товариських (дружніх) чи родинних стосунках.
Таким чином, суд дійшов висновку, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 фактично було допущено до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу ОСОБА_3 , що порушує вимоги ч. 1 ст. 21 та ч. 3 ст. 24 КЗпП України та свідчить про відсутність її офіційного працевлаштування.
Під час інспекційного відвідування магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІНФОРМАЦІЯ_2 о 12 год. 10 хв. встановлено, що за прилавками торгівлю вели два продавця, а саме: ОСОБА_4 , з якою укладений трудовий договір, та інший продавець, яка обслуговувала покупця, але побачивши інспекторів праці одразу пішла до підсобного приміщення магазину.
Після виклику поліції встановлено особу продавця ОСОБА_2 , яка усно пояснила що прийшла допомогти прибрати приміщення магазину, а продавець захворіла, тому допомагає за прилавком тимчасово.
При цьому, надати письмові пояснення щодо працевлаштування остання відмовилась.
За наслідками дослідження наданих до інспекційного відвідування трудових договорів, особових справ працівників та інформації, сформованої з Порталу електронних послуг Пенсійного фонду України станом на 15.02.2021 року у ФОП ОСОБА_1 працівник на прізвище ОСОБА_2 відсутній.
Однак, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 не надано підтверджуючі документи про укладення трудових відносин з ОСОБА_2 .
Суд критично оцінює твердження позивача про те, що остання у магазині не працювала, оскільки на момент інспекційного відвідування остання перебувала саме за прилавком магазину та виконувала функції продавця, що зафіксовано перевіряючими иа відображено у відеозаписі, наявному у матеріалах справи, а також усними поясненнями останньої, в яких остання зазначила, що прийшла допомогти прибрати приміщення магазину, а продавець захворіла, тому вона допомагає за прилавком тимчасово.
При цьому, договору укладеного з ОСОБА_2 щодо прибирання магазину позивачем ні під час інспекційного відвідування, ні в ході розгляду справи надано не було.
Таким чином, суд дійшов висновку, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 фактично було допущено до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу ОСОБА_2 , що порушує вимоги ч. 1 ст. 21 та ч. 3 ст. 24 КЗпП України та свідчить про відсутність її офіційного працевлаштування.
Під час інспекційного відвідування 11.02.2021 року о 09 год. 30 хв. кіоску за адресою: АДРЕСА_9 , що знаходиться на першому поверсі двоповерхової будівлі ДП Нікопольської РСС «АТП» і використовується позивачем для розміщення об`єкту торгівлі на підставі договору здачі в операційну оренду основних засобів від 07.05.2014 року №44, ОСОБА_5 підтвердила, що є продавцем даного кіоску та працює у ФОП ОСОБА_1 без оформлення трудових відносин, хоча просила його про офіційне оформлення.
При цьому, надати письмові пояснення щодо працевлаштування остання відмовилась.
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 до інспекційного відвідання був наданий цивільно-правовий договір від 23.01.2021 року, предметом якого є зобов`язання фізичної особи ОСОБА_5 (виконавець) надавати ФОП ОСОБА_1 (замовник) послуги з реалізації товарів повсякденного вжитку, продуктів харчування в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.
Відповідно до п.п. 2.1 договору виконавець бере на себе виконання роботи з надання послуги з реалізації товарів повсякденного вжитку, продуктів харчування у магазині-кіоску замовника.
За надані за договором послуги замовник виплачує виконавцю винагороду у розмірі 36 грн./година. Розрахунки за надані послуги здійснюються на підставі акту виконаних робіт, не пізніше 20-го числа місяця, наступного за звітним.
Відповідно до п.п. 5.1, 5.2 договір від 23.01.2021 року №1 вступає в силу з 23.01.2021 року і діє до 29.01.2021 року.
Разом з тим, за наслідками дослідження наданих до інспекційного відвідування трудових договорів, особових справ працівників та інформації, сформованої з Порталу електронних послуг Пенсійного фонду України станом на 15.02.2021 року у ФОП ОСОБА_1 працівник на прізвище ОСОБА_5 відсутній.
Суд критично оцінює твердження позивача про те, що остання у магазині працювала за цивільно-правовим договором, оскільки такі твердження спростовуються тим, що на момент здійснення перевірки строк дії договору закінчився.
Крім того, у наданому договорі не зазначено, який саме результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначається обсяг такої роботи, не надано акту прийому-передачі виконаних робіт з обсягом виконаних робіт та досягнутим результатом.
Наявна у матеріалах справи звітність ФОП ОСОБА_1 зі сплати ЄСВ, сформована вже після проведення перевірки, у зв`язку з чим не може бути прийнята судом до уваги, як доказ оформлення цивільно-правової угоди з продавцем саме на той час.
Згодом до своїх пояснень позивачем був доданий укладений цивільно-правовий договір з продавцем ОСОБА_5 від 01.02.2021 року строком дії до 26.02.2021 року, натомість, зазначений у договорах термін дії договору свідчить про наявність між позивачем та зазначеною особою фактичних трудових відносин, які повинні оформлюватись строковим трудовим договором.
До того ж, предмет цивільно-правового договору співпадає з видом діяльності позивача як фізичної особи-підприємця, фактично особа працювала продавцем, тобто виконувала роботу, яка носить постійний (перманентний) характер і не має кінцевого результату, оскільки реалізація товарів у кіоску та магазині носить безперервний характер і не завершується одноразовим наданням даної послуги,
Отже, продавець, з якою позивач уклав цивільно-правові договори, не зобов`язувалась виконати для нього якусь індивідуально визначену роботу чи надати послуги, а виконувала роботу, яка є предметом (видом) діяльності позивача, та отримувала за це заробітну плату, тобто дана особа мали з позивачем трудові, а не цивільно-правові відносини.
До суду для допиту у судовому засіданні в якості свідка викликалась продавець ОСОБА_5 , однак конверти із судовими повістками направлені за зазначеним останньою місцем проживання повернулись на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Разом з тим, позивач не посприяв явці у судове засідання останньої для надання пояснень, враховуючи наявні укладені з нею цивільно-правові договори про працю.
Всі надані позивачем докази на підтвердження укладення цивільно-правового договору з продавцем ОСОБА_5 розцінюються судом як намагання уникнення від відповідальності.
Таким чином, суд дійшов висновку, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 фактично було допущено до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу ОСОБА_5 , що порушує вимоги ч. 1 ст. 21 та ч. 3 ст. 24 КЗпП України та свідчить про відсутність її офіційного працевлаштування.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ДН-233/514/АВ-ФС/67, прийнята на підставі акту та у відповідності до Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509, на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України Головним управлінням Держапраці у Дніпропетровській області є законною та обґрунтованою.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про не обґрунтованість та не доведеність позовних вимог позивача щодо протиправності постанови Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, а тому дані позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з вимог вищенаведеного чинного законодавства України та обставин, встановлених в ході розгляду справи.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, підстави для присудження понесених позивачем документально підтверджених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача відсутні.
Керуючись ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 10 жовтня 2021 року.

Суддя Н.Є. Сліпець