Справа № 420/2736/21
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2021-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2736/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Кравченка М.М.;

за участі:

секретаря судового засідання - Тригубенко Ю.Г.;

представника позивача - Якових Є.В.;

представника відповідача - Голодняк Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків ДПС, Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправним та скасування наказу від 15.01.2021 року, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, -

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Офісу великих платників податків ДПС, Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, в якій просила: визнати протиправним та скасувати наказ Офісу великих платників податків Державної податкової служби від 15.01.2021 року № 48-О «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Одеського управління Офісу великих платників податків ДПС; стягнути з Офісу великих платників податків ДПС (1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне. ОСОБА_1 з 17.09.2019 року займала посаду начальника Одеського управління Офісу великих платників податків ДПС. 15.12.2020 р. ОСОБА_1 було ознайомлено з попередженням про звільнення з посади начальника Одеського управління Офісу великих платників податків ДПС у зв`язку з Ліквідацією Офісу великих платників податків ДПС. Наказом Офісу великих платників податків ДПС № 48-о від 15.01.2021 р. ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Одеського управління Офісу великих платників податків ДПС з 22.01.2021 р. відповідно до п.1-1 ч.1 ст.87 ЗУ «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією державного органу. 18.02.2021 р. ОСОБА_1 ознайомилась із наказом про звільнення. Оскаржуваний наказ про звільнення позивач вважає незаконним.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків ДПС, Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправним та скасування наказу від 15.01.2021 року, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

У відзивах на позовну заяву відповідачі вказують, що 18 серпня 2020 року позивача було ознайомлено з Попередженням про наступне вивільнення за підписом Начальника Офісу великих платників податків ДПС, яким позивача було попереджено про зміну організаційної структури та штатного розпису державного органу та наступне вивільнення з посади начальника Одеського управління Офісу великих платників податків ДПС по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення повідомлення на підставі пункту 1 частини 1 ст.87 Закону України «Про державну службу». Зазначені дії з боку керівника Офісу відбулись на підставі викладених норм законодавства України. Переведення здійснюється лише за згодою працівника. У зв`язку з відсутністю заяви ОСОБА_1 на переведення (наказ Офісу великих платників податків ДПС від 08.07.2020 № 694 «Про введення переліку № 2 змін до штатного розпису на 2020 рік») прийнято рішення щодо надання ОСОБА_1 попередження про наступне вивільнення у зв`язку з організаційно-штатними змінами в організації. Наказом ОВПП ДПС № 48-о від 15.01.2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Одеського управління Офісу великих платників податків ДПС з 22.01.2021 року відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією державного органу.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що наказом Офісу великих платників податків ДПС № 48-0 від 15.01.2021 р. ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Одеського управління Офісу великих платників податків ДПС з 22.01.2021 р., а відтак було проігноровано інший виконавчий документ - ухвалу суду про вжиття заходів забезпечення позову від 01.09.2020 р. по справі № 420/8229/20 щодо заборони звільняти ОСОБА_1 з посади начальника Одеського (Південного) управління Офісу великих платників податків ДПС до моменту набрання рішення законної сили. Таким чином, такі дії Офісу великих платників податків ДПС є грубим порушенням прав людини виходячи з вимог чинного національного та міжнародного законодавства, зокрема, права людини за Європейською Конвенцією прав людини. Крім того, відповідно до витягу з ЄДР, запис щодо припинення дії Офісу великих платників податків ДПС станом на 18.03.2021 р. відсутній, а відтак орган фактично продовжує існувати.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

ОСОБА_1 наказом № 72-о від 16.09.2019 року призначена на посаду начальника Одеського управління Офісу великих платників податків ДПС.

15 грудня 2020 року ОСОБА_1 ознайомилася з Попередженням про наступне звільнення за підписом Заступника начальника, голови комісії з ліквідації Офісу великих платників податків ДПС А. Пужай-Череди, яким у зв`язку з ліквідацією Офісу великих платників податків ДПС на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року № 893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби», наказу Державної податкової служби України від 08 жовтня 2020 року № 556 «Про ліквідацію територіальних органів ДПС» та наказу Офісу великих платників податків ДПС від 15 жовтня 2020 року № 1-л «Про затвердження заходів з проведення ліквідації Офісу великих платників податків ДПС» відповідно до частини третьої пункту 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (не пізніше ніж за 30 календарних днів) позивача було попереджено про наступне звільнення з посади начальника Одеського управління Офісу великих платників податків ДПС не раніше ніж за 30 календарних днів з дати ознайомлення з цим попередженням.

Також, вказаним попередженням було повідомлено, що державну службу буде припинено на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Наказом Офісу великих платників податків ДПС від 15.01.2021 року № 48-о «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року № 893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» було наказано звільнити ОСОБА_1 , начальника Одеського управління Офісу великих платників податків ДПС, 22.01.2021 року відповідно до п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією державного органу.

Згідно з ст.38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з положеннями ст.5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Особливості правового регулювання державної служби в системі правосуддя визначаються законодавством про судоустрій і статус суддів. На державних службовців поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції».

За приписами п.4 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Відповідно до п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Згідно з ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Відповідно до положень ст.36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»; 7-3) набрання законної сили рішенням суду про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави стосовно особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках; 8) підстави, передбачені контрактом; 9) підстави, передбачені іншими законами. У випадках, передбачених пунктами 7, 7-1 і 7-3 частини першої цієї статті, особа підлягає звільненню з посади у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, а у випадку, передбаченому пунктом 7-2, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади». Зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Згідно положень ст.40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він про наступне вивільнення. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014 року (справа № 21-8а14), від 27.05.2014 року (справа № 21-108а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

У постановах від 17.10.2011 року (справа № 21-237а11), від 16.10.2012 року (справа № 21-267а12), від 28.10.2014 року (справа № 21-484а14), від 19.01.2016 року (справа № 810/1783/13-а) Верховний Суд України виклав правовий висновок, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Ці правові висновки підтримані у постановах Верховного Суду від 17.07.2019 року (справа № 820/2932/16), від 24.12.2019 року (справа № 591/3068/16-а).

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 року № 893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком, зокрема Офіс великих платників податків ДПС.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на час розгляду справи Офіс великих платників податків ДПС (ідентифікаційний код 43141471) як юридична особа перебуває у стані припинення з 22.10.2020 року.

Наказом Державної податкової служби України від 30.09.2020 року № 529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» утворено як відокремлений підрозділ Державної податкової служби територіальний орган - Південне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Південне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків (код ЄДРПОУ ВП 44104032) як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України зареєстровано 14.12.2020 року.

Наказом Державної податкової служби України від 24.12.2020 року № 755 визначено розпочати з 01.01.2021 року здійснення територіальними органами ДПС, утвореними як її відокремлені підрозділи згідно з наказом ДПС від 30.09.2020 року № 529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби», повноважень та функцій територіальних органів ДПС, що ліквідуються відповідно до п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 року № 893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби».

Статтею 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації або ліквідації.

Відповідно до ст.81 Цивільного кодексу України на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах положення цього Кодексу поширюється, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч.3 ст.81 Цивільного кодексу України порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом.

Суд зазначає, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то самого лише посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Тотожної правової позиції дотримується Верховний Суд в постановах від 21.03.2018 року у справі № 802/651/16-а, від 24.09.2019 року у справі № 817/3397/15.

З урахуванням зазначеного, з 01.01.2021 року фактично функції та повноваження Одеського управління Офісу великих платників податків ДПС перейшли до Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків.

Суд встановив, що загальний стаж ОСОБА_1 на державній службі складає 18 років, з яких 2 роки на посаді заступника начальника з обслуговування великих платників СДПІ у м. Одесі та 5 років на посаді начальника СДПІ з обслуговування великих платників у м. Одесі; позивача було відзначено Подякою Голови Асоціації платників податків України Грігола Катамалзе в 2016 році за сумлінне ставлення до виконання функціональних обов`язків та ефективну працю; підготовлено рукописи дисертаційної роботи на тему: «Податкове стимулювання інвестиційного розвитку економіки України», опубліковано розділи в монографіях, статті у фахових виданнях та тези конференцій по темі дисертації; за час роботи будь яких попереджень, нарікань щодо неналежного виконання своїх обов`язків, дисциплінарних стягнень щодо ОСОБА_1 не було зафіксовано.

Як зазначає позивач, 20.11.2020 року на офіційному порталі Державної податкової служби України було розміщено оголошення про добір на вакантні посади державної служби категорії «Б» територіальних органів ДПС, утворених на правах відокремлених підрозділів, шляхом укладення контракту про проходження державної служби на період дії карантину, на підставі наказу ДПС № 1172-о від 20.11.2020 року, серед яких була посада начальника ГУ ДПС по роботі з великими платниками податків у Південному міжрегіональному управлінні ДПС.

24.11.2020 року позивач подала до ДПС України заяву про участь в доборі на зайняття посади начальника Південного міжрегіонального управлінні ДПС по роботі з великими платниками податків. В електронному кабінеті ОСОБА_1 в графі «Статус» вакансії зазначено «Погоджена», що підтверджується витягом з електронного кабінету ОСОБА_1 . Згідно повідомлення, яке надійшло 24.11.2020 року об 17:15 год. на електронну пошту ОСОБА_1 від служби управління персоналом ДПС, запит на участь в доборі перевірено та ОСОБА_1 допущено до участі в доборі.

Як зазначає позивач, в подальшому жодних дій від Служби управління персоналом Державної податкової служби України щодо повідомлення ОСОБА_1 про проходження співбесіди у режимі відеоконференції не було здійснено.

Згідно з п.4 Порядку призначення на посади державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 року № 290, з метою визначення переможця (переможців) за результатами процедур конкурсного відбору проводиться співбесіда з кожним кандидатом, визначеним Комісією або конкурсною комісією: на зайняття посад категорії «А» та посад категорії «Б», які здійснюють повноваження керівників державної служби в державних органах, - суб`єктом призначення; на зайняття інших посад категорій «Б» і «В» - керівником державної служби в державному органі. Така співбесіда за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі може проводитися уповноваженою ним особою. Про результати проведення співбесіди уповноважена особа письмово повідомляє суб`єкту призначення або керівнику державної служби в державному органі у строк, що не перевищує три календарних дні.

Відповідно до п.5 Порядку призначення на посади державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 року № 290, суб`єкт призначення або керівник державної служби в державному органі проводить співбесіду з кандидатами, в тому числі дистанційно в режимі відеоконференції за умови наявності технічної можливості. Така співбесіда за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби може проводитись уповноваженою ним особою. Використовувані технічні засоби та/або технології повинні забезпечити належну якість зображення та звуку. У разі проведення співбесіди дистанційно в режимі відеоконференції канал зв`язку, час і дата початку проведення такої співбесіди узгоджуються з кандидатом будь-яким доступним способом, у тому числі засобами телекомунікаційного зв`язку. Перед проходженням співбесіди в режимі відеоконференції кандидат пред`являє паспорт громадянина України або інший документ, який посвідчує особу та підтверджує громадянство України, що дає змогу ідентифікувати цього кандидата.

Згідно з п.6 Порядку призначення на посади державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 року № 290, після проведення співбесіди суб`єкт призначення або керівник державної служби в державному органі приймає рішення про визначення переможця (переможців) за результатами процедур конкурсного відбору або про його (їх) відсутність. Такі рішення оформляються протокольним рішенням суб`єкта призначення або шляхом видання наказу (розпорядження) керівника державної служби в державному органі.

Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 07.07.2004 року № 14-рп/2004).

Конституційний Суд України зазначає, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів.

Таким чином, на думку суду, у відповідача були всі необхідні підстави та можливість запропонувати позивачу вакантну посаду державної служби в новоствореному органі.

З урахуванням зазначеного, суд погоджується з позивачем, що Офіс великих платників податків ДПС безпідставно не запропонував ОСОБА_1 вакантної посади, в тому числі і в новоствореному органі - Південному міжрегіональному управлінні ДПС по роботі з великими платниками податків, що є правонаступником його майна, прав та обов`язків, у відповідному управлінні або іншої рівнозначної посади, та/або не зазначив правову підставу неможливості запропонувати вакантної посади, що свідчить про те, що відносно ОСОБА_1 під час реалізації її права на державну службу була здійснена дискримінація, що порушує її право на працю.

Конституційний Суд України, розглядаючи питання захисту трудових прав громадян, зазначав, що: держава, забезпечуючи стабільність трудових правовідносин, здійснює їх нормативне регулювання з метою створення справедливих, безпечних і сприятливих для життя і здоров`я умов праці, підвищення її продуктивності, гарантування рівності прав та можливостей кожного працівника, збереження його працездатності, трудового довголіття, захисту на випадок безробіття; законодавча діяльність у сфері регулювання праці, зокрема щодо умов та порядку припинення трудових правовідносин, має відповідати нормам і принципам, визначеним у Конституції України, а також узгоджуватися із міжнародними зобов`язаннями, які випливають з участі України у діяльності міжнародних організацій (абзац шостий пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Перший сенат) від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019); зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права; вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці (абзац перший підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

Відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року (далі - Конвенція № 158) вона поширюється на всі галузі економічної діяльності та на всіх осіб, які працюють за наймом (пункт 1 статті 2); трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби (стаття 4).

Невід`ємним елементом реалізації конституційного права на працю є забезпечення державою належних гарантій від незаконного звільнення. Звільнення може вважатись таким, що відповідає припису частини шостої статті 43 Конституції України, якщо воно здійснено на підставі закону, норми якого відповідають вимогам верховенства права, потреба звільнення спрямована на досягнення правомірної (легітимної) мети, а застосовані при звільненні особи заходи є домірними (пропорційними).

Суд також враховує, що в провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходилася адміністративна справа № 420/8229/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків ДПС, третя особа - Південне управління Офісу великих платників податків ДПС, в якій позивач просив: визнати протиправними дії Офісу ВПП ДПС щодо попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 з посади начальника Одеського управління Офісу ВПП ДПС, вручене 18.08.2020; визнати протиправним та скасувати попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 з посади начальника Одеського управління Офісу ВПП ДПС, вручене 18.08.2020; зобов`язати Офіс ВПП ДПС утриматися від звільнення ОСОБА_2 з посади начальника Одеського (Південного) управління Офісу ВПП ДПС на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01.09.2020 року у справі № 420/8229/20 заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову було задоволено, заборонено Офісу великих платників податків ДПС до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі: продовжувати процедуру добору на посаду Начальника Південного управління Офісу великих платників податків ДПС; звільняти ОСОБА_1 з посади начальника Одеського (Південного) управління Офісу великих платників податків ДПС.

В ухвалі також зазначено, що вона підлягає негайному виконанню та що оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.10.2020 року у справі № 420/8229/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків ДПС, третя особа - Південне управління офісу великих платників податків ДПС, про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування попередження про наступне вивільнення, зобов`язання утриматися від звільнення було задоволено частково, визнано протиправними дії Офісу ВПП ДПС щодо попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 з посади начальника Одеського управління Офісу ВПП ДПС, врученого 18.08.2020, зобов`язано Офіс великих платників податків ДПС утриматися від звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Одеського (Південного) управління Офісу великих платників податків ДПС на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», в іншій частині позовних вимог було відмовлено, стягнуто з бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків ДПС на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 840,80 грн.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.10.2020 року у справі № 420/8229/20 набрало законної сили на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2021 року.

Разом з цим, наказом Офісу великих платників податків ДПС № 48-о від 15.01.2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Одеського управління Офісу великих платників податків ДПС з 22.01.2021 року, тобто відповідачем в період спірних правовідносин було проігноровано заборону суду до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 420/8229/20 звільняти позивача з посади начальника Одеського (Південного) управління Офісу великих платників податків ДПС.

Суд вважає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

У пункті 41 звіту Венеціанської Комісії від 25-26 березня 2011 року зазначено, що наразі можливий консенсус щодо обов`язкових елементів (як формальних, так і матеріальних або субстантивних) поняття «верховенство права», зокрема, таких, як законність, в тому числі прозорий, підзвітний і демократичний порядок введення законів у дію; правова визначеність; заборона свавілля; доступ до правосуддя у незалежних і неупереджених судах, в тому числі судовий контроль за адміністративними актами; дотримання прав людини; недискримінація та рівність перед законом.

Тобто, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи, основоположні свободи. У рішенні від 10 грудня 2009 року «Михайлюк та Петров проти України» (заява № 11932/02) зазначено, що «… вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві, він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступно відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права…».

З урахуванням зазначеного, на думку суду, звільнення позивача відбулося з порушеннями законодавства, а тому наказ Офісу великих платників податків ДПС від 15.01.2021 року № 48-о «Про звільнення ОСОБА_1 » є протиправним та належить до скасування.

Згідно з ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тобто, поновлення на посаді, яку позивач обіймав до звільнення, є достатнім та ефективним засобом захисту порушеного права, оскільки охоплює поновлення на держаній службі.

За таких обставин, суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Одеського управління Офісу великих платників податків ДПС з дати звільнення, а саме з 22.01.2021 року.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини визнає звільнення працівника з роботи, у тому числі з посад публічної служби однозначним втручанням у право на повагу до приватного життя.

За сталою практикою Європейського суду приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п. 25 «C. проти Бельгії» від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п. 61 рішення Суду у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002)). Поняття «приватне життя» не виключає в принципі діяльність професійного чи ділового характеру. Адже саме у діловому житті більшість людей мають неабияку можливість розвивати відносини із зовнішнім світом (див. п. 29 рішення Суду у справі «Niemietz проти Німеччини» від 16 грудня 1992 року). Обмеження, встановлені щодо доступу до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. п. 47 рішення Суду у справі «Sidabras and Dћiautas проти Латвії» (справи № 55480/00 та № 59330/00, ECHR 2004) і п.п. 22-25 рішення Суду у справі «Bigaeva проти Греції» від 28 травня 2009 року (справа 26713/05)). Звільнення з посади становило втручання у право на повагу до приватного життя (див. п.п. 43-48 рішення Суду у справі «Ozpinar проти Туреччини» від 19 жовтня 2010 року (справа № 20999/04)).

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності», та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті. Хоча саме національні органи влади здійснюють початкову оцінку необхідності втручання, остаточна оцінка щодо відповідності та достатності наведених підстав для втручання, залишається предметом вивчення Суду на відповідність вимогам Конвенції (див., наприклад, рішення у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» [ВП] (Chapman v. the United Kingdom) [GC], заява № 27238/95, пункт 90, 2001).

Відповідно до ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа № 21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у порядку.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до довідки Офісу великих платників податків ДПС від 09.08.2021 року розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 за останні два місяці відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року складає 33675,67 грн.

З урахуванням зазначеного, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року складала 1566,31 грн.

Тобто, середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 23.01.2021 року по 10.10.2021 року складає 278803,18 грн. (1566,31 грн. * 178 робочих днів).

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з Офісу великих платників податків ДПС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.01.2021 року по 10.10.2021 року, що становить 278803,18 грн. з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Згідно з п.п.2-3 ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Одеського управління Офісу великих платників податків ДПС з 22.01.2021 року та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 33675,67 грн. з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно з п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з вимогами ст.139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Офісу великих платників податків ДПС (Львівська пл., 8, м. Київ, 04119, ідентифікаційний код 43141471), Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (просп. Шевченка, 15/1, м. Одеса, 65015, ідентифікаційний код 44104032) про визнання протиправним та скасування наказу від 15.01.2021 року, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Офісу великих платників податків ДПС від 15.01.2021 року № 48-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Одеського управління Офісу великих платників податків ДПС з 22.01.2021 року.

4. Стягнути з Офісу великих платників податків ДПС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 278803,18 грн. з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

5. Допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Одеського управління Офісу великих платників податків ДПС з 22.01.2021 року та в частині стягнення з Офісу великих платників податків ДПС на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 33675,67 грн. з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Повний текст рішення складено 20 жовтня 2021 року.

Суддя М.М. Кравченко