Справа № 140/10288/21
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2021-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року ЛуцькСправа № 140/10288/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Мачульського В.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - Перший ВДВС у місті Луцьку ЗМУ МЮ, відповідач) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 , третя особа) про визнання протиправною та скасування постанови від 12.09.2018 ВП №47237006 про накладення штрафу у розмірі 59 618,70 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що головним державним виконавцем Першого ВДВС у місті Луцьку ЗМУ МЮ Коренгою А.А. 12.09.2018 у ВП №47237006 прийнято постанову про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу у розмірі 59 618,70 грн.

Позивач вважає оскаржувану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки особа має нести відповідальність за діяння на підставі закону, що був чинним на час його вчинення, крім випадків, коли новий закон пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинення такого діяння.

Таким чином, оскільки заборгованість позивача щодо сплати аліментів утворилась за три роки, при цьому відповідальність у вигляді штрафу за несплату аліментів, яка передбачена частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», яка введена в дію Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» лише з 28.08.2018, тому, з огляду на вказані обставини, Позивач не міг передбачити настання такої відповідальності у зв`язку з несвоєчасністю такої сплати. З огляду на вказані підстави позивач просив позов задовольнити (а.с.1-4).

Ухвалою судді від 24.09.2021 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви (а.с.14-15).

07.10.2021 до суду надійшла заява від представника позивача Мартинюка Д.В. про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з позовною заявою (а.с.17-21).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 12.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами, визначеними Розділом 2 Глави 11 «Розгляд окремих категорій термінових адміністративних справ» Кодексу адміністративного судочинства України. Залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 (а.с.23-24).

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку звернення до суду із даним позовом, суд керується таким.

У позовній заяві позивач вказав, що про постанову від 1192.09.2018 у виконавчому провадженні № 47237006 йому стало відомо 10.09.2021 після ознайомлення його адвоката з матеріалами виконавчого провадження. На підтвердження вказаної обставини позивач надав заяву про ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження (а.с.9). Оскільки позивачу не було відомо про наявність оскаржуваної постанови 12.09.2018, останній просив поновити йому строк звернення до суду.

Відповідно до частини п`ятої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною другою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) установлено, що учасник виконавчого провадження позовну заяву може подати до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Суд звертає увагу на те, що доказів на підтвердження обставин про надіслання або вручення постанови про накладення штрафу від 12.09.2018 ОСОБА_1 відповідач не надав.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та наслідки у вигляді залишення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.

Згідно із частиною другою статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, а згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» констатував, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Проявом цього права є забезпечення для кожної особи можливості звернутися до суду.

У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Таким чином, з метою забезпечення принципу правової визначеності та запобігання порушенню принципу верховенства права суди повинні досліджувати дотримання строку звернення до суду, причини його пропуску та послідовно застосовувати відповідні правові наслідки його спливу.

Тобто, пропущення строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для прямого застосування наслідків такого пропуску (залишення без розгляду, повернення), оскільки процесуальним законодавством передбачено можливість визнання судом причин пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС України.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Розглянувши заяву представника позивача про поновлення строку звернення до суду, оцінивши доводи сторін, суд визнає обґрунтування доводами про поважність причин пропуску строку звернення до суду достатнім.

Керуючись наведеним, суд дійшов висновку про поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду із даним позовом.

У поданому до суду відзиві від 21.10.2021 представник відповідача позовні вимоги не визнала та просила визнати законною постанову про накладення штрафу в розмірі 38 396,31 грн., оскільки вона прийнята відповідно до вимог пункту 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.26-28).

Представник позивача та представник відповідача звернулися до суду з заявами про розгляд справи у їх відсутності (а.с.31-32).

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, та не повідомила суд про причини неявки, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Інших заяв чи пояснень по суті справи до суду від сторін не надходило.

Відповідно до вимог частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Суд проводить розгляд справи у відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи та матеріали виконавчого провадження №47237006, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.03.2010 у справі № 2-4061/2020 стягнуто з боржника ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1000,00 грн. щомісячно і до досягнення старшою дитиною повноліття.

На виконання вказаного рішення суду 19.04.2010 було видано виконавчий лист № 2-4061, про стягнення з позивача вищевказаних аліментів, за яким 14.04.2015 було відкрито виконавче провадження № 47237006, про що державним виконавцем Першого ВДВС у місті Луцьку ЗМУ МЮ Коренгою А.А. винесено відповідну постанову (а.с.20).

12.09.2018 головним державним виконавцем Першого ВДВС у місті Луцьку ЗМУ МЮ Коренгою А.А. у вищевказаному виконавчому провадженні винесена постанова про накладення на боржника - ОСОБА_1 штрафу у розмірі 59 618,70 грн. (а.с.11).

Надаючи правову оцінку оскаржуваній постанові про накладення штрафу, та посилання представника позивача на принципи верховенства права та незворотності дії законів у часі, закріплені відповідно у статтях 8 та 58 Конституції України, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частин другої та третьої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі статтею 195 Сімейного кодексу України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентується Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі - Закон України №1404-VІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону України №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами статті 5 Закону України №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Положеннями частини 1 статті 13 Закону України №1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 3 статті 71 Закону України №1404-VIII визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

28.08.2018 набрав чинності Закон України від 03.07.2018 №2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» (далі - Закон України №2475-VIII).

Відповідно до Закону України №2475-VIII, частина 4 статті 11 Закону України №1404-VIII викладена в такій редакції - «Строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої, частиною 14 статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання».

Крім того, Законом України №2475-VIII статтю 71 Закону України №1404-VIII доповнено частиною 14, відповідно до якої:

«За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.»

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.

Отже, враховуючи зміни, які були внесені до Закону України «Про виконавче провадження», з 28.08.2018 Законом України «Про виконавче провадження» встановлено строк обчислення державним виконавцем заборгованості зі сплати аліментів (заборгованість за один рік, заборгованість за два роки, заборгованість за три роки, тощо) саме для застосування заходів, передбачених частиною 14 статті 71 Закону України №1404-VIII, і цей строк обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Пунктом 8 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, визначено, що виконавець накладає на боржника штраф у розмірі та у випадках, визначених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону.

Постанова про накладення штрафу оформлюється відповідно до вимог пункту 7 розділу I цієї Інструкції та містить відомості про розмір заборгованості, яка утворилася з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, та суму штрафу.

Таким чином, нормами Закону України №2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018 посилено відповідальність за несвоєчасну сплату аліментів, зокрема, запроваджено нарахування штрафів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за рік (20% від суми несплачених аліментів), за два роки (30% від суми несплачених аліментів), за три роки (50% від суми несплачених аліментів).

Як вбачається з матеріалів справи, постановою головного державного виконавця Першого ВДВС у місті Луцьку ЗМУ МЮ Коренгою А.А. у ВП №.09.2018 прийнято постанову про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу у розмірі 59 618,70 грн., у зв`язку з утворенням у боржника заборгованості зі сплати аліментів, що перевищує суму відповідних платежів 3 роки.

З аналізу вищенаведених норм Закону України №1404-VІІІ, суд вважає за необхідне зазначити, що у зв`язку зі змінами до вищевказаного Закону, з 28.08.2018 року державний виконавець має право прийняти рішення про накладення на боржника штрафу у зв`язку з несплатою аліментів, оскільки на день прийняття оскаржуваного рішення позивач мав непогашену заборгованість зі сплати аліментів.

Фактичною підставою для винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови про накладення штрафу стала наявність у боржника заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки.

Враховуючи викладене, суд констатує, що як дата виникнення заборгованості зі сплати аліментів, так і причини виникнення такої заборгованості не впливають на можливість застосування штрафу до особи.

Визначальним, згідно наведених вище норм права, для вирішення справи є встановлення наявності такої заборгованості на час винесення оскаржуваної постанови про накладення штрафу та її розмір, який впливає на визначення суми штрафу.

Таким чином, з 28.08.2018 державний виконавець мав право прийняти рішення про накладення на боржника штрафу у виконавчому провадженні по примусовому виконанню судового рішення про стягнення аліментів за встановленням двох юридичних фактів: по-перше, - станом на 28.08.2018 (та у подальшому на день прийняття рішення про накладення штрафу) боржник має заборгованість зі сплати аліментів, по-друге, - розмір заборгованості із сплати аліментів учасником виконавчого провадження не оскаржений у судовому порядку.

На думку суду, неможливість застосування частини 14 статті 71 Закону України №1404-VIII до заборгованості, яка виникла до 28.08.2018, мала б наслідком нівелювання змін до законодавства щодо посилення захисту прав дитини.

Вказане вище відповідає правовій позиції Верховного Суду щодо застосування наведених судом норм права, викладеній у Постанові від 24.11.2020 у справі №620/517/20 (адміністративне провадження №К/9901/11465/20).

Однак, з матеріалів виконавчого провадження №47237006 вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів в даному виконавчому провадженні станом на 30.08.2018 становила 76 792, 62 грн., а отже розмір штрафу повинен відповідно до вимог частини 14 статті 71 Закону України № 1404-VIII становити 38 396,31 грн.

Таким чином, беручи до уваги досліджені в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що головним державним виконавцем Першого ВДВС у місті Луцьку ЗМУ МЮ Коренгою А.А. помилково у постанові від 12.09.2018 про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу, визначено його розмір в сумі 59 618,70 грн., а отже, така постанова не відповідає вимогам встановлених частиною 14 статті 71 Закону України № 1404-VIII, з огляду на що вона підлягає скасуванню.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 908,00 грн., сплачений згідно з квитанцією від 20.09.2021 (а.с.5).

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243, 245, 246, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Коренги А.А. від 12.09.2018 у ВП №47237006 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 59 618,70 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (43001, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Винниченка, 27а, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 908 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.В. Мачульський