Справа № 540/1847/21
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2021-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/1847/21
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хом`якової В.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Херсонської обласної державної адміністрації, Департаменту інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Херсонської обласної державної адміністрації, в якому просить стягнути середній заробіток за вимушений прогул у зв`язку із затримкою виконання судового рішення про поновлення на посаді у розмірі 123344 грн. за період з 13.02.2019 по 30.08.2019, стягнути моральну шкоду в сумі 30000 грн., судові витрати (1533 грн. 44 коп. судового збору та 7000 грн. витрат на правову допомогу).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що судовим рішенням у справі № 540/2537/18 від 12.02.2019 поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління транспорту та зв`язку Херсонської обласної державної адміністрації - начальника відділу транспорту з 01 листопада 2018 року, стягнуто з Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.11.2018 по 12.02.2019, рішення в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 допущено до негайного виконання, рішення в частині виплати ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за 1 місяць допущено до негайного виконання. Судове рішення особисто позивачем було передано на виконання відповідачу 26.02.2019, але отримав відповідь начальника управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної адміністрації Соценко В.В. про неможливість його поновлення з посиланням на те, що розпорядженням голови ХОДА №86 від 04.02.2019 "Про вдосконалення та затвердження структури і граничної штатної чисельності працівників ХОДА" Управління транспорту та зв`язку Херсонської обласної державної адміністрації перейменовано в Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації зі штатною чисельністю 9 штатних одиниць, в штатному розписі відсутня посада заступника начальника управління, начальника відділу транспорту, на якій ОСОБА_1 поновив суд. Позивач звертає увагу суду на те, що начальник Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації, будучи ознайомлений з рішенням суду від 12.02.2019 у справі №540/2537/18, маючи реальну можливість його виконати, умисно проігнорував вимогу суду щодо негайного його виконання. Фактично позивача було поновлено тільки 30.08.2019 наказом № 16-ос на посаді заступника начальника Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації, що підтверджується записом в трудовій книжці №21 від 02.09.2019. Позивач зазначає, що період з 13.02.2019 по 30.08.2019 в розумінні статті 236 КЗпП України є вимушеним прогулом у зв`язку із затримкою виконання судового рішення про поновлення на посаді, що підлягає оплаті середнім заробітком. Судовим рішенням у справі № 540/2537/18 було розраховано розмір середньомісячної заробітної плати за довідкою про середній заробіток №1713- 16/0/18/327.2-442 від 17.12.2018, якою середньоденна заробітна плата складає 616 грн. 72 коп., а середньомісячна заробітна плата складає 12951 грн. 02 коп. Також просить стягнути моральну шкоду, заподіяну тривалим невиконанням судового рішення, що спричинило душевні страждання для позивача та близьких родичів.

Одночасно з позовом була подана заява про поновлення строків, в якій позивач зазначає, що тривалий час не мав можливості з`ясувати питання виплати йому заборгованості за рішенням суду про його поновлення та за період невиконання судового рішення, незважаючи на запити до Херсонської ОДА та Управління транспортно-комунікаційної структури. Лише після звернення до адвоката, останній скерував до вказаних установ адвокатський запит , відповідь на який з копіями особових рахунків та відомістю остаточного розрахунку була отримана 27.03.2021.

Ухвалою суду від 05.05.2021 у складі головуючого судді Гомельчука С.В. позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві десятиденний строк на усунення недоліків позову. Позивачем недоліки позову усунено.

У зв`язку із тривалою відсутністю судді Гомельчука С.В., протоколом повторного автоматизованого розподілу матеріали справи були передані на розгляд судді Хом`якової В.В.

Ухвалою суду від 07.07.2021 прийнято матеріали справи до провадження та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

28.07.2021 від Херсонської обласної державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина перша статті 233 КЗпП України) позивачем пропущено строк для звернення до суду з такими вимогами та з матеріалів справи не вбачається подання позивачем заяви про поновлення пропущеного з поважної причини строку. Стосовно позовних вимог про стягнення з Херсонської ОДА на користь ОСОБА_1 30 000 гривень відшкодування моральної шкоди, ОДА вказує , що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення моральної шкоди, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з Херсонської ОДА моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн. Посилання позивача на "значні душевні страждання, переживання через неможливість працевлаштуватися на іншу роботу або отримувати допомогу по безробіттю" не є належними та допустимими доказами на підтвердження понесення моральної шкоди.

Одночасно з відзивом відповідач надав клопотання про залучення в якості належного відповідача - Департамент інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації, оскільки ОСОБА_1 обіймав посаду в управлінні транспорту та зв`язку Херсонської обласної державної адміністрації, яке розпорядженням голови Херсонської ОДА від 04 лютого 2019 року № 86 "Про вдосконалення та затвердження нової структури і граничної штатної чисельності працівників Херсонської обласної державної адміністрації" перейменовано в управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації. В подальшому, розпорядженням голови Херсонської ОДА від 24 жовтня 2019 року № 715 "Про вдосконалення та затвердження структури і граничної штатної чисельності працівників Херсонської обласної державної адміністрації" управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації припинено як юридичну особу публічного права шляхом ліквідації, визначивши правонаступником повноважень управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації - Департамент інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації. Відповідач зазначає, що, відповідно до Положення про Департамент інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови Херсонської ОДА від 18 травня 2020 року № 374, Департамент інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації утворюється головою обласної державної адміністрації, входить до ії складу і в межах Херсонської області забезпечує виконання покладених на нього завдань. Разом з тим, Департамент є окремою юридичною особою публічного права, а пунктом 19 визначено, що Департамент має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки.

Ухвалою суду від 04.08.2021залучено до участі у справі в якості другого відповідача - Департамент інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації (), розгляд справи починається спочатку.

01.09.2021 до суду надійшла заява Департаменту інфраструктури Херсонської ОДА (далі - другий відповідач) про залишення позову без розгляду, в якій вказує на пропуск строку, установленого ч.5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Строк для пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника обмежується місячним строком, оскільки середній заробіток не є основною чи додатковою заробітною платою. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові № 1340/4393/18 від 14.07.2021. Оскільки 30.09.2019 позивач був поновлений на посаді, з цього моменту має відліковуватись місячний строк звернення до суду.

05.10.2021 позивач надав заперечення на заяву про залишення позову без розгляду, в якій зазначив, що згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду № 1340/4393/18 від 14.07.21, день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Позивач наполягає на тому, що він тривалий термін сподівався на добровільну виплату йому заробітної плати за час затримки виконання рішення суду. Про порушення свого права щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а саме за не поновлення на посаді) йому стало відомо лише після отримання 27.03.2021 відповіді на адвокатський запит щодо заборгованості із середнього заробітку за час вимушеного прогул у зв`язку із затримкою виконання судового рішення про поновлення на посаді. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку визначальним є факт проведення з ним остаточного розрахунку. Така позиція викладена в Рішенні Конституційного суду від 22.02.20212 р. № 4-рп/2012. У зв`язку з тим, що позивач не мав можливості самостійно отримати інформацію щодо нарахування та виплати йому суми середнього заробітку за невиконання рішення суду від 12.02.2019 в частині негайного поновлення на посаді, він звернувся за правовою допомогою до представник позивача Адвоката Літвінової Тетяни Володимирівни, яка подала адвокатський запит від 12.02.2021 до Херсонської обласної адміністрації управління транспортно- комунікаційної інфраструктури, відповідь на який отримано 27.03.2021. До вказаної відповіді також були додані копії з особових рахунків із заробітної плати за 2018, 2019 роки та відомість остаточного розрахунку. Саме з особових рахунків із заробітної плати за 2018, 2019 рр. та відомості про остаточний розрахунок, позивачу стало відомо про не проведення остаточного розрахунку з ним відповідача, та про порушення його прав щодо виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Дослідивши докази, викладені у заявах по суті справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

У відповідності до наказу №51-ос від 30.03.2018 ОСОБА_1 призначений на посаду заступника начальника управління - начальника відділу транспорту в управлінні транспорту та зв`язку Херсонської обласної державної адміністрації.

Наказом Управління від 01.11.2018 №23-ос на ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення (згідно з ч. 5 ст. 66 Закону України "Про державну службу") з посади заступника начальника управління - начальника відділу транспорту в управлінні транспорту та зв`язку Херсонської обласної державної адміністрації.

Управління транспорту та зв`язку Херсонської обласної державної адміністрації розпорядженням голови Херсонської ОДА від 04 лютого 2019 року № 86 "Про вдосконалення та затвердження нової структури і граничної штатної чисельності працівників Херсонської обласної державної адміністрації" перейменовано в управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації.

Позивач оскаржив наказ від 01.11.2018 №23-ос про накладення дисциплінарного стягнення до Херсонського окружного адміністративного суду, рішенням суду від 12.02.2019 по справі № 540/2537/18 позовні вимоги задоволені, визнано протиправним та скасовано наказ Управління транспорту та зв`язку Херсонської обласної державної адміністрації № 23-ос від 01.11.2018 про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади заступника начальника управління та зв`язку Херсонської ОДА та поновлено ОСОБА_1 на посаді з 01.11.2018, стягнуто з Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської ОДА на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.11.2018 по 12.02.2019, рішення в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 допущено до негайного виконання, рішення в частині виплати ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за один місяць допущено до негайного виконання. Рішення суду набрало законної сили 26.03.2019.

26.02.2019 ОСОБА_1 була надана Управлінню транспортно-комунікаційної інфраструктури копія рішення суду по справі № 540/2537/18, на що отримав відповідь від 27.02.2019, в якому було повідомлено позивача , що Управління транспорту та зв`язку Херсонської ОДА перейменовано в управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської ОДА зі штатною чисельністю 9 шт. одиниць, в штатному розписі відсутня посада, на якій суд поновив позивача - посада заступника начальника управління - начальник відділу транспорту. Також вказано про не відповідність судового рішення вимогам Закону України "Про виконавче провадження" та про намір його оскаржити.

Як вбачається з поданих позивачем доказів, після звернення до голови Херсонської ОДА Гусєва Ю.В. , ОСОБА_1 було поновлено на посаді заступника начальника управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської ОДА 30 серпня 2019 року наказом № 16-ос.

08.11.2019 ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із заявою про роз`яснення судового рішення від 12.02.2019 року по справі 540/2537/18, у якій просив роз`яснити чи підлягає нарахуванню та виплаті середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.02.2019 року по 30.08.2019 та чи має нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 Херсонська обласна державна адміністрація , враховуючи факт ліквідації Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації. Ухвалою від 15.11.2019 суд залишив без розгляду заяву Філончука про роз`яснення судового рішення.

В подальшому позивач звертався до керівника Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської ОДА та до голови Херсонської ОДА із заявами про виплату середнього заробітку за судовим рішенням та за весь час вимушеного прогулу (заяви від 18.11.2019), на що одержав відповіді, з яких вбачається, що позивачу виплачений середньомісячний заробіток за один місяць, є борг в сумі 31082 грн. 69 коп. за судовим рішенням, інша заборгованість перед ним відсутня.

На звернення позивача від 11.08.2020 Управління транспортно-комунікаційної структури відповіло (лист від 27.08.2020), що у зв`язку з ліквідацією Управління, всі рахунки закриті, залишок боргу становить 31082 грн. 69 коп.

12.02.2021 адвокатом позивача був поданий адвокатський запит до відповідачів, отримана відповідь Херсонської ОДА від 22.03.2021 про те, що Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури ліквідоване, строк для подач кредиторських вимог закінчився, надана інформація про остаточний розрахунок та копії особового рахунку позивача за 2018-2019роки.

Розпорядженням голови Херсонської ОДА від 04.02.2019 № 86 (п.7) Управління транспорту та зв`язку Херсонської ОДА перейменовано в Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської ОДА. Розпорядженням голови Херсонської ОДА від 24 жовтня 2019 року № 715 "Про вдосконалення та затвердження структури і граничної штатної чисельності працівників Херсонської обласної державної адміністрації" (п.4) визначено правонаступником повноважень Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації - Департамент інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації.

Відповідно до Положення про Департамент інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови Херсонської ОДА від 18 травня 2020 року № 374 Департамент інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації утворюється головою обласної державної адміністрації, входить до її складу і в межах Херсонської області забезпечує виконання покладених на нього завдань. Є юридичною особою.

Вважаючи незаконною відмову відповідачів виплатити йому середній заробіток за час затримки виконання судового рішення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Так, відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робите те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 14, 370 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Отже, виходячи з аналізу зазначених норм законодавства, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір та при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а враховуючи незаконне звільнення позивача, його поновлення на роботі, він має право на отримання середнього заробітку за період, на який його було позбавлено можливості працювати та отримувати заробітну плату за свою роботу.

Відповідач-2 не заперечує той факт, що рішення суду ним було виконано не своєчасно, прострочення становить період з 13.02.2019 по 30.08.2019.

Спірним між сторонами є питання, чи обмежено право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення про поновлення на роботі строками звернення до суду.

Позивач вважає, що середній заробіток за своїм змістом також є його законним джерелом існуванням, є державною гарантією, право на отримання якої виникає в працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду не обмежується будь яким-строком відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України. Крім того, позивач стверджує, що про порушення свого права щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу йому стало відомо лише після отримання 27.03.2021 відповіді на адвокатський запит щодо заборгованості із середнього заробітку за час вимушеного прогул у зв`язку із затримкою виконання судового рішення про поновлення на посаді, позов поданий до суду 25.04.2021. При попередніх багаторазових зверненнях до відповідачів йому не відмовляли в отриманні коштів за час невиконання судового рішення, а давали відповіді ухильного характеру з посиланням на реорганізацію підрозділів Херсонської ОДА та інші причини.

В свою чергу, відповідачами стверджується про те, що відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Таким строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про державну службу" правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Правовідносини, які виникають при поновленні державного службовця за рішенням суду, не врегульовані Законом "Про державну службу", а тому підлягають застосуванню норми трудового права.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення (ч.1). У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч.2).

Згідно зі ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Суд зазначає, що добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. У пункті 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Позивача поновлено на посаді 02.09.2019, що підтверджується відомостями його трудової книжки.

Право на компенсацію заробітку, втраченого за час виконання судового рішення про поновлення на роботі, встановлено статтею 236 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої «У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки». Отже, положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

З урахуванням вказаних вище вимог законодавства убачається, що відповідно до ст. 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Отже, враховуючи те, що судове рішення в частині поновлення позивача на посаді фактично виконано лише 02.09.2019, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідно до ст. 236 КЗпП України.

Що стосується посилань відповідачів на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом, то суд з урахуванням викладеного та з огляду на приписи частини другої статті 233 КЗпП України вважає, що звернення позивача до суду з позовом про стягнення належного йому середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не обмежується будь-яким строком.

Статею 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та законами України інших строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу. Так, ч.5 ст. 122 КАС України встановлений місячний строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення. Водночас частиною 2 статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, Конституційний Суд дійшов висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Про зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці». Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

В Рішенні від 15.10.2013 № 9-рп/2013 Конституційний Суд України надав офіційне тлумачення статті 233 КЗпП України, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Якщо узагальнити обидва тлумачення статті 233 КЗпП України, то випливає, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці Конституційний Суд України не пов`язує право працівника на звернення до суду без обмеження будь-яким строком з позовом про стягнення заробітної плати, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством. Конституційний Суд України пов`язує право працівника на звернення до суду без обмеження будь-яким строком при дотриманні двох умов: 1) наявність у працівника права на виплати, які він має отримувати за трудовим договором, і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством; 2) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України "Про оплату праці", як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.

Отже, вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

Суди не можуть застосовувати різні строки звернення до суду до позовів з однаковим предметом спору, в даному випадку з вимогами, пов`язаними з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у разі звернення державного службовця до адміністративного суду та у разі звернення іншої категорії працівників до суду загальної юрисдикції, оскільки це свідчить про наявність дискримінації за ознаками соціального статусу людини і громадянина (державний службовець або інший працівник), тобто є порушенням статті 14 Конвенції та положень частин першої і другої статті 24 Конституції України. Конституційний Суд України у пункті 1 резолютивної частини Рішення від 12.04.2012 № 9-рп/2012 зазначив, що положення статті 24 Конституції України стосовно рівності громадян у конституційних правах, свободах та перед законом у взаємозв`язку з положеннями частини першої статті 55, пункту 2 частини третьої статті 129 Основного Закону України щодо захисту судом прав і свобод людини і громадянина та рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом треба розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства, має гарантовані державою рівні права на захист прав і свобод у судовому порядку та на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку у судах усіх юрисдикцій, спеціалізацій та інстанцій.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що обмеження права позивача місячним терміном звернення до суду звужує його права як держслужбовця на захист трудових прав та є невиправданим та призводить до суттєвого дисбалансу сторін службовотрудових правовідносин. Такий підхід до захисту прав державного службовця як громадянина у порівнянні до інших працівників - не державних службовців не відповідає Рекомендаціям Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо статусу публічних службовців в Європі, спотворює функціонування правового механізму забезпечення гідної праці держслужбовців.

Приймаючи до уваги все викладене, суд не вбачає підстав для застосування строку звернення до суду, який передбачений ч. 5 ст.122 КАС України.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох останніх місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період (п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 в редакції станом на період виникнення спірних відносин). При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

За вересень 2018 року позивачу було нараховано за 7 робочих днів 7395 грн. заробітної плати (2800 грн. окладу, 175 грн. доплата за ранг, 420 грн. доплата за вислугу років, 4000 грн. премія), за жовтень 2018 року за 15 відпрацьованих робочих днів позивачу було нараховано 6613 грн. 64 коп. зарплати ( 5454 грн. 55 коп. оклад, 340 грн. 91 коп. доплата за ранг, 818 грн. 18 коп. доплата за вислугу років), без урахуванням податків та зборів. Середньоденний розмір зарплати становить 636 грн. 76 коп., виходячи з розрахунку ((7395 грн.+ 6613 грн. 64 коп.) : 22 робочих дня). Період невиконання судового рішення становить не 200 календарних днів, як вказано в позові , а 136 робочих днів, виходячи з того, що період 13.02.2019 по 28.02.2019 становить 12 робочих днів, березень 2019 року - 20 робочих днів, квітень 2019 року 21 робочих днів, травень 2019 року 21 робочих днів, червень 2019 року 18 робочих днів, липень 2019 року 23 робочих днів, серпень 2019 року 21 робочих днів.

Загальна сума, що підлягає стягненню за час вимушеного прогулу становить 85599 грн. 36 коп. ( 636 грн. 76 коп. х 136 робочих днів). та підлягає стягненню з відповідача-2, який є правонаступником Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації.

Щодо вимоги позивача стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 30000 грн., суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Статтею 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Отже, першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у ст. 72 КАС України, відповідно до якого доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом. Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений ста. 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо. Позивач не надав доказів на підтвердження завдання моральних страждань, або фізичних страждань, які призвели до значного погіршення стану здоров`я, до зміни звичайного укладу життя позивача та життя його сім`ї.

З огляду на вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

З відповідача-2 на користь позивача стягується судовий збір в сумі 856 грн. пропорційно частки задоволених вимог ..

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Департаменту інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації (код ) на користь ОСОБА_1 ( ідент под. номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за вимушений прогул у зв`язку із затримкою виконання судового рішення про поновлення на посаді у розмірі 85599 (вісімдесят п`ять тисяч п`ятсот дев`яносто дев`ять) грн. 36 коп. за період з 13.02.2019 по 30.08.2019.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з Департаменту інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації (код ) на користь ОСОБА_1 ( ідент под. номер НОМЕР_1 ) 856 грн. витрат по сплаті судового збору..

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.В. Хом`якова

кат. 106030000