Справа № 460/9061/20
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/9061/20 пров. № А/857/14095/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Гінди О. М., Курильця А. Р.,

з участю секретаря судового засідання - Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 та Рівненського міського центру зайнятості на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у справі № 460/9061/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненського міського центру зайнятості про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинення певних дій, стягнення моральної шкоди,-

суддя в 1-й інстанції - Щербаков В. В.,

час ухвалення рішення - 11.05.2021 року,

місце ухвалення рішення - м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення - 31.05.2021 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - Рівненського міського центру зайнятості, в якому просила визнати протиправним дії, бездіяльність та рішення Рівненського міського центру зайнятості щодо нездійснення реєстрації ОСОБА_1 в якості безробітної 04 серпня 2020 року та відмови у реєстрації в якості безробітної 04 вересня 2020 року, зобов`язати Рівненський міський центр зайнятості нарахувати та виплатити їй допомогу по безробіттю з 04 серпня 2020 року по 11 жовтня 2020 року включно за 69 календарних днів з урахуванням сплачених страхових внесків всіма роботодавцями за трудовим договором та добровільно сплачених внесків ОСОБА_1 як адвокатом до моменту зупинення діяльності; стягнути з Рівненського міського центру зайнятості моральну шкоду на її користь у сумі 15000,00 гривень.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Рівненського міського центру зайнятості щодо нездійснення реєстрації ОСОБА_1 в якості безробітної з 04 серпня 2020 року. Визнано протиправним і скасовано рішення Рівненського міського центру зайнятості оформлене протоколом від 04 вересня 2020 року №49. Зобов`язано Рівненський міський центр зайнятості зареєструвати ОСОБА_1 , як безробітну, з 04 серпня 2020 року. Зобов`язано Рівненський міський центр зайнятості виплатити ОСОБА_1 допомогу по безробіттю за період з 04 серпня 2020 року по 11 жовтня 2020 року. У задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з Рівненського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 15000 грн відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що 04 серпня 2020 року ОСОБА_1 подала заяву про надання статусу безробітної, однак її звернення не було розглянуто у зв`язку з відсутністю доступу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, тому опрацювання звернення позивача було продовжено до 05 серпня 2020 року. При цьому, було встановлено, що позивач є самозайнятою особою і займається адвокатською діяльністю, а тому реєстрація за погодженням з позивачем була перенесена на 07 серпня 2020 року, потім на 10 серпня 2020 року для встановлення факту зупинення/припинення права на зайняття адвокатською діяльністю. Однак, 10 серпня 2020 року позивачем не надано документ, який би підтвердив період здійснення нею адвокатської діяльності та дату її припинення, що являється останнім видом зайнятості. При цьому, рішенням від 10 серпня 2020 року ОСОБА_1 було надано статус безробітної і призначено відповідну грошову допомогу, але вищезазначене рішення було визнано недійсним 04 вересня 2020 року, оскільки позивач не надала відомості про останнє місце роботи (вид зайнятості), а згідно з даними реєстру страхувальників особа значилася зайнятою з 16 січня 2016 року (здійснення незалежної професійної діяльності). Крім того, зазначає, що центр зайнятості не має доступу до реєстру самозайнятих осіб, що ведеться податковими органами, а тому не має можливості самостійно перевіряти факт припинення діяльності самозайнятих осіб. Таким чином, вважає, що скасування статусу безробітної ОСОБА_1 04 вересня 2020 року здійснено правомірно, оскільки документально підтверджено, що на момент реєстрації позивача в службі зайнятості у реєстрі страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування містилася інформація щодо її зайнятості. Також звертає увагу, що позивач є фахівцем у галузі права, а тому відшкодування витрат на правову допомогу є безпідставними. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Крім того, не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 15000,00 грн та часткового задоволення вимоги про стягнення судових витрат та витрат на правничу допомогу, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення в цій частині прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що, отримавши 04 вересня 2020 року повідомлення про скасування реєстрації в службі зайнятості, як безробітної вона зазнала неврологічний синдром, який характеризується зниженням працездатності, підвищенням втоми, головним болем та безсонням. Крім того, відчула несправедливість та розчарування, приниження честі, гідності та ділової репутації при поширенні відповідачем щодо неї недостовірної інформації та через невнесення правильних відомостей до персональної картки. Таким чином, вважає, що зухвало-неправомірна поведінка відповідача стала причиною розладів зі здоров`ям, які підтверджуються висновками лікарів та результатами лабораторного обстеження, а тому моральна шкода має бути відшкодована у повному обсязі. Також зазначає, що справа не є типовою, їй потрібна була допомога адвоката, а тому вимога про стягнення витрат на правову допомогу є обґрунтованою. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та задовольнити повністю.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що відповідач не наділений правом приймати будь-які рішення на підставі наявності/відсутності будь-якої інформації в Реєстрі страхувальників та немає права втручатися та/або не ознайомлювати з такими рішеннями застрахованих осіб. Звертає увагу, що наявність свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності та отримання від такої діяльності доходу, однак особа, яка не здійснює професійну діяльність через відсутність права на її здійснення та не отримує доходи не є зайнятою в розумінні ч.1 ст.4 Закону України «Про зайнятість населення», який неправильно трактується та умисно перекручується відповідачем з метою виправдання своїх свавільних дій. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача та задовольнити її апеляційну скаргу.

Відповідач також скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача та зазначив, що при наданні послуг ОСОБА_1 працівники відповідача діяли в межах своїх посадових обов`язків та згідно з нормами чинного законодавства. Звертає увагу, що надані позивачем документи жодним чином не доводять ні факту заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 , ні причинного зв`язку між діями відповідача та захворюваннями, на які страждає позивач, а тому підстави для стягнення моральної шкоди відсутні. Крім того, зазначає, що жодного умислу щодо ненадання статусу безробітної ОСОБА_1 згідно із заяви від 04 серпня 2020 року та 05 серпня 2020 року у діях відповідача не було, та не підшукувались формальні підстави для затягування та відмови у наданні статусу безробітної, а тому вважає, що доводи позивача є безпідставними. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача та задовольнити апеляційну скаргу відповідача, якою скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити.

Позивач - ОСОБА_1 та представник позивача - Мельник О. П. у судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримали доводи, викладені в своїй апеляційній скарзі, вважають висновки суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог неправильними та необґрунтованими. Просять задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржуване рішення в частині відмови та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Разом з тим, не погодилися з доводами апеляційної скарги відповідача і вважають, що вона не спростовує висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення в цій частині, просять залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Представник відповідача - ОСОБА_4 у судовому засіданні не погодилася з доводами апеляційної скарги позивача, вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення в цій частині. Підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзиви на апеляційні скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 липня 2020 року ОСОБА_1 звільнена з ПрАТ "Вераллія Україна" з посади Директора з юридичних питань за згодою сторін (ч. 1 ст. 36 КЗпП України), що підтверджується копією її трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 15-20) та довідкою виданою роботодавцем 28 вересня 2020 року №153 (а.с. 23).

З травня 2015 року по липень 2020 року роботодавцями позивача сплачувались за неї страхові внески у фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с. 62-64).

04 серпня 2020 року адвокатська діяльність ОСОБА_1 була зупинена на підставі поданої нею до Ради адвокатів Рівненської області заяви про зупинення адвокатської діяльності від тієї ж дати (а.с. 27-28).

04 серпня 2020 року та 05 серпня 2020 року позивач звернулася засобами електронного зв`язку до Рівненського міського центру зайнятості із заявами про надання статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю та подала документи, які були передбачені електронною формою на сайті Центру зайнятості (а.с. 31-32). Проте, відповідач її заяви не розглянув.

07 серпня 2020 року ОСОБА_1 прибула у Рівненський міський центр зайнятості для того, щоб особисто подати документи про надання її статусу безробітної, однак відповідач не прийняв її заяву і призначив проведення наступного прийому на 10 серпня 2020 року (а.с. 53).

10 серпня 2020 року Рівненським міським центром зайнятості було ухвалено рішення про надання ОСОБА_2 на підставі її заяв статусу безробітної та призначення допомоги по безробіттю з урахуванням страхового стажу (а.с. 54-55, 65-67).

Згідно з витягом з протоколу засідання робочої групи з розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до ЗУ "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" Рівненського МЦЗ від 04 вересня 2020 року було вирішено визнати недійсними рішення від 10 серпня 2020 року щодо надання статусу безробітної та виплати допомоги громадянці ОСОБА_1 та прийнято рішення про відмову їй в наданні статусу безробітного з 10 серпня 2020 року у зв`язку з відсутністю на дату прийняття рішення про надання такого статусу документів зазначених у пунктах 17 і 18 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою КМУ від 19 вересня 2018 року №792 (а.с. 72-73). Зазначено, що ОСОБА_1 не надала відомості про останнє місце роботи (вид зайнятості), а згідно з даними реєстру страхувальників особа значиться зайнятою з 16 січня 2016 року (здійснення незалежної професійної діяльності). На підставі цього протоколу відповідачем видано наказ від 04 вересня 2020 року №НТ200904 (а.с. 76).

12 жовтня 2020 року позивач працевлаштована в ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" () згідно з наказом №878/л від 09 жовтня 2020 року.

Крім того, судом першої інстанції допитано у судовому засідання свідка ОСОБА_3 , яка повідомила, що працює у Рівненському міському центрі зайнятості та 10 серпня 2020 року здійснювала особистий прийом позивача. Так, ОСОБА_1 разом із заявою про надання статусу безробітного надала всі необхідні документи, а саме: свій паспорт, ідентифікаційний код, трудову книжку та документи про освіту. Чи був поданий витяг з реєстру адвокатів про зупинення позивачем адвокатської діяльності вона не пам`ятає. Вона зателефонувала в юридичний відділ, де їй повідомили, що адвокатська діяльність позивача зупинена і її можна реєструвати, як безробітну.

Також допитано у судовому засіданні в якості свідка позивача, яка зазначила, що 04 серпня 2020 року перший раз звернулась до Рівненського МЦЗ із заявою про надання їй статусу безробітної. У відповідь їй повідомили, що заява подана після 17-ої години, а тому не може бути розглянута в цей же день. Після цього, звернулася 05 серпня 2020 року, на що їй відповіли про необхідність прибути особисто і принести документи. Потім вона 07 серпня 2020 року прибула до центру зайнятості, однак її знову не зареєстрували. Повідомила, що 10 серпня 2020 року знову прийшла до міського центру зайнятості, маючи при собі витяг з реєстру адвокатів про зупинення її адвокатської діяльності, який надала спеціалісту з іншими документами та довідку про зняття її з реєстрації, як платника податків. Спеціаліст проконсультувалася з юридичним відділом і сказала, що її можна реєструвати.

При цьому, свідок ОСОБА_4 вказала, що працює в юридичному відділі відповідача. Пояснила, що заяви про надання статусу безробітних на період карантину розглядаються в день їх подання. Для реєстрації особа повинна подати ряд документів, зокрема, трудову картку в якій зазначений останній вид зайнятості. Повідомила, що коли немає підстав для відмови у реєстрації особи, як безробітного, її реєструють, коли є: відмовляють у реєстрації. Повідомила, що 10 серпня 2020 року ОСОБА_1 був наданий статус безробітної, але пізніше це рішення було скасовано, і їй в наданні статусу було відмовлено.

Незгода з діями відповідача щодо не здійснення її реєстрації, як безробітної з 04 серпня 2020 року, а також рішенням від 04 вересня 2020 року про відмову в наданні їй такого статусу зумовило звернення позивача в суд за захистом своїх прав та інтересів.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відмова Рівненського міського центру зайнятості щодо нездійснення реєстрації ОСОБА_1 в якості безробітної 04 серпня 2020 року та рішення про відмову у реєстрації в якості безробітної 04 вересня 2020 року є протиправним, оскільки позивачем 04 серпня 2020 року було подано всі необхідні документи для проведення реєстрації, як безробітної та призначення їй допомоги по безробіттю, а тому з метою повного захисту та відновлення порушеного права позивача необхідно зобов`язати відповідача зареєструвати ОСОБА_1 , як безробітну, з 04 серпня 2020 року та виплатити їй допомогу по безробіттю за період з 04 серпня 2020 року по 11 жовтня 2020 року. Крім того, суд дійшов висновку про часткове стягнення витрат на правову допомогу, виходячи з реальності обсягу виконаних робіт та наданих послуг, складності справи. Разом з тим, зазначив, що підстави для стягнення моральної шкоди відсутні, оскільки позивачем не доведено факт заподіяння моральної шкоди відповідачем та наявності причинного зв`язку між зазначеними діями відповідача, які визнані судом протиправними та захворюваннями, на які страждає позивач, які вказані у висновку невролога.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття визначено Законом України "Про зайнятість населення".

Ч.1 ст.1 Закону України "Про зайнятість населення" передбачає, що безробіття - соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування; безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи; зареєстрований безробітний - особа працездатного віку, яка зареєстрована в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, як безробітна і готова та здатна приступити до роботи; вакансія - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа; працевлаштування - комплекс правових, економічних та організаційних заходів, спрямованих на забезпечення реалізації права особи на працю.

Відповідно до ст.9 цього Закону кожен має право на соціальний захист у разі настання безробіття, що реалізується шляхом: участі в загальнообов`язковому державному соціальному страхуванні на випадок безробіття, яке передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття; надання безоплатних соціальних послуг, зокрема, інформаційно-консультаційних та профорієнтаційних, професійної підготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації з урахуванням попиту на ринку праці, сприяння у працевлаштуванні, зокрема, шляхом фінансової підтримки самозайнятості та реалізації підприємницької ініціативи відповідно до законодавства; надання особливих гарантій працівникам, які втратили роботу у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці; надання додаткової гарантії зайнятості окремим категоріям населення, які не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці.

Згідно зі ст.22 вищезазначеного Закону основні завдання центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальних органів є: реалізація державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції; внесення пропозицій Міністру - керівнику центрального органу виконавчої влади у сфері соціальної політики щодо формування державної політики у сфері зайнятості населення; сприяння громадянам у підборі підходящої роботи; надання роботодавцям послуг з добору працівників; участь в організації проведення громадських та інших робіт тимчасового характеру; сприяння громадянам в організації підприємницької діяльності, зокрема шляхом надання індивідуальних та групових консультацій; участь у реалізації заходів, спрямованих на запобігання масовому вивільненню працівників, профілактика настання страхового випадку, сприяння мобільності робочої сили та зайнятості населення в регіонах з найвищими показниками безробіття, монофункціональних містах та населених пунктах, залежних від містоутворюючих підприємств; організація підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації безробітних з урахуванням поточної та перспективної потреб ринку праці; проведення професійної орієнтації населення; додаткове сприяння у працевлаштуванні окремих категорій громадян, які неконкурентоспроможні на ринку праці; здійснення контролю за використанням роботодавцями та безробітними коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Ст.44 Закону України "Про зайнятість населення" передбачає, що статусу безробітного може набути: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи; інвалід, який не досяг встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхуванн пенсійного" віку та отримує пенсію по інвалідності або соціальну допомогу відповідно до законів України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інваліда" та "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам"; особа, молодша 16-річного віку, яка працювала і була звільнена у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, зокрема припиненням або перепрофілюванням підприємств, установ та організацій, скороченням чисельності (штату) працівників.

Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України.

Процедуру реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, філією центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласного, Київського та Севастопольського міського центру зайнятості, а також міським, районним, міськрайонним центром зайнятості державної служби зайнятості (далі - центр зайнятості) визначено Порядком реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 вересня 2018 року № 792 (далі - Порядок №792).

Відповідно до п.1 цього Порядку №792 особливості реєстрації, перереєстрації безробітних, надання статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю у період встановлення карантину визначаються Державним центром зайнятості.

Згідно з п.14 вищезазначеного Порядку №792 статус безробітного надається особам, які зазначені у частині першій статті 43 Закону України "Про зайнятість населення".

Зі змісту п.17 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу для надання статусу безробітного особа, яка шукає роботу, подає заяву про надання статусу безробітного (у тому числі засобами електронної ідентифікації) до центру зайнятості, який обирає для обслуговування, пред`являє документи, зазначені в підпункті 1 пункту 4 цього Порядку, а також: трудову книжку (цивільно-правовий договір чи документ, який підтверджує припинення останнього виду зайнятості). Особа, яка втратила трудову книжку, пред`являє дублікат трудової книжки чи довідку архівної установи про прийняття та звільнення з роботи; документ про освіту або його дублікат (за наявності такого документа або дубліката); військово-обліковий документ для осіб, які звільнилися із строкової військової служби. Форма заяви про надання статусу безробітного затверджується Мінекономіки .

Відповідно до п.20 зазначеного Порядку у період встановлення карантину реєстрація безробітного здійснюється з першого дня після подання особою, яка шукає роботу, заяви про надання статусу безробітного за формою, визначеною Державним центром зайнятості. Призначення виплати допомоги по безробіттю у такому разі здійснюється з першого дня реєстрації безробітного.

Після завершення карантину безробітний зобов`язаний протягом 10 робочих днів подати центру зайнятості перелік документів, визначених пунктами 17-19 цього Порядку. Такий період може бути продовжений з урахуванням поважної причини, передбаченої пунктом 28 цього Порядку. У такому разі документи подаються до центру зайнятості на наступний день, що настає після закінчення дії обставин, що склалися у зв`язку з поважною причиною.

11 березня 2020 року прийнято Постанову КМУ №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СOVID-19", якою з 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин (надалі - Постанова №211).

Встановлений Постановою №211 карантин продовжувався неодноразово, так само як і дія норми п. 20 Порядку реєстрації безробітних, про електронне подання документів.

Постановою КМУ №641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 на період з 1 серпня до 31 жовтня 2020 року.

З системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що у період дії карантину реєстрація особи, як безробітного і призначення виплати допомоги по безробіттю проводиться центром зайнятості з першого дня після подання особою заяви про надання їй такого статусу за відповідною формою засобами електронного зв`язку. При цьому жодних підстав за якими така реєстрація не здійснюється Порядком не передбачена.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася засобами електронного зв`язку до Рівненського міського центру зайнятості із заявою, в якій просила надати їй статус безробітної і призначити грошову допомогу по безробіттю.

Разом з тим, Рівненський міський центр зайнятості 04 серпня 2021 року цієї заяви не зареєстрував, чим порушив вимоги пункту 20 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу №792.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, Порядок реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу №792 не містить норм, що особа, яка подала заяву про реєстрацію, як безробітного підлягає перевірці за наявними у відповідача реєстрами, зокрема, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а тому доводи відповідача про неможливість розгляду 04 серпня 2020 року звернення позивача у зв`язку з відсутності технічного доступу до реєстру є безпідставними.

Предметом розгляду цієї справи є наявність/відсутність у позивача права на отримання статусу безробітної і у зв`язку з цим відповідної матеріальної допомоги від держави на дату звернення , а саме: 04 серпня 2020 року.

Матеріалами справи підтверджується, що 31 липня 2020 року ОСОБА_1 звільнена з ПрАТ "Вераллія Україна" з посади Директора з юридичних питань за згодою сторін (ч. 1 ст. 36 КЗпП), що підтверджується копією її трудової книжки, а 04 серпня 2020 року її адвокатська діяльність була зупинена, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру адвокатів.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, станом на дату подання заяви, тобто 04 серпня 2020 року у Рівненський міський центр зайнятості, позивач не була ані найманим працівником, ані самозайнятою особою та мала право на набуття статусу безробітної, а тому відповідач повинен був з 04 серпня 2020 року зареєструвати ОСОБА_1 , як безробітну, і призначити виплату допомоги по безробіттю.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що дії Рівненського міського центру зайнятості щодо нездійснення реєстрації ОСОБА_1 , як безробітної з 04 серпня 2020 року - дати подання нею заяви є протиправними.

Крім того, матеріалами справи стверджується, що 10 серпня 2020 року Рівненським міським центром зайнятості було ухвалено рішення про надання ОСОБА_2 на підставі її заяв статусу безробітної та призначення допомоги по безробіттю з урахуванням страхового стажу.

Разом з тим, 04 вересня 2020 року Рівненським міським центром зайнятості було вирішено визнати недійсними рішення від 10 серпня 2020 року щодо надання статусу безробітної та виплати допомоги громадянці ОСОБА_1 та прийнято рішення про відмову їй в наданні статусу безробітного з 10 серпня 2020 року у зв`язку з відсутністю на дату прийняття рішення про надання такого статусу документів зазначених у пунктах 17 і 18 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою КМУ від 19 вересня 2018 року №792, що підтверджується витягом з протоколу засідання робочої групи з розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" Рівненського міського центру зайнятості від 04 вересня 2020 року.

З вищезазначеного витягу з протоколу вбачається, що ОСОБА_1 не надано відомості про останнє місце роботи (вид зайнятості), а згідно з даними реєстру страхувальників особа значиться зайнятою з 16 січня 2016 року (здійснення незалежної професійної діяльності), тому на підставі цього протоколу відповідачем виданий наказ від 04 вересня 2020 року №НТ200904.

Разом з тим, як правильно зазначено судом першої інстанції, чинним законодавством не передбачено повноважень відповідача визнавати недійсними свої рішення про надання статусу безробітного після їх ухвалення, а лише надана можливість за певних підстав припиняти такий статус, котрий вже наданий. При цьому однією з основних функцій Центру зайнятості є сприяння безробітним у пошуку роботи, а не вишукування формальних підстав для відмови громадянам у наданні такого статусу.

П.30 Порядку №792 передбачає, що Центр зайнятості припиняє реєстрацію безробітного з дня, зокрема: встановлення факту подання зареєстрованим безробітним недостовірних даних та документів, на підставі яких прийнято рішення про надання йому статусу безробітного, призначення виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, що мав місце протягом періоду реєстрації.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 при поданні заяви 04 серпня 2020 року до Рівненського міського центру зайнятості недостовірних відомостей не зазначала, а відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження факту подання позивачем недостовірних даних та документів.

Щодо доводів відповідача (апелянта) про ненадання ОСОБА_1 документу про зупинення її адвокатської діяльності, разом із заявою, то колегія суддів такі до уваги не приймає та зазначає, що відповідно до ч.4 ст.17 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" інформація, внесена до Єдиного реєстру адвокатів України є відкритою на офіційному веб- сайті Національної асоціації адвокатів України, а тому у відповідача була можливість самостійно переконатися у зупиненні позивачем своєї адвокатської діяльності, що спростовує доводи апелянта в цій частині.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про ненадання позивачем витягу з ЄДРАУ, як достатню правову підставу для ухвалення спірного рішення про скасування реєстрації позивача у якості безробітної від 04 вересня 2020 року. Крім того, з показань свідків вбачається, що відповідачу на дату прийняття рішення від 10 серпня 2020 року було відомо про зупинення позивачем своєї професійної діяльності.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 04 серпня 2020 року було подано усі необхідні документи для проведення реєстрації її, як безробітної та призначення допомоги по безробіттю, а тому у відповідача виник обов`язок зареєструвати позивача.

Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відмова Рівненського міського центру зайнятості щодо нездійснення реєстрації ОСОБА_1 в якості безробітної 04 серпня 2020 року та рішення про відмову у реєстрації в якості безробітної 04 вересня 2020 року є протиправним, оскільки позивачем 04 серпня 2020 року було подано всі необхідні документи для проведення реєстрації, як безробітної, та призначення їй допомоги по безробіттю, а тому з метою повного захисту та відновлення порушеного права позивача правильно зобов`язав відповідача зареєструвати ОСОБА_1 , як безробітну, з 04 серпня 2020 року та виплатити їй допомогу по безробіттю за період з 04 серпня 2020 року по 11 жовтня 2020 року.

Щодо доводів позивача (апелянта) про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 23 Цивільного кодексу України).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 15000,00 грн позивач пов`язує з протиправним діями та бездіяльністю Рівненського міського центру зайнятості щодо нездійснення реєстрації її у якості безробітної .

Відповідно до ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

У матеріалах справи міститься консультативний висновок невролога від 23 вересня 2020 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 на момент огляду має скарги на стан свого здоров`я і хворіє протягом місяця, тобто з кінця серпня 2020 року, а також поставлений попередній діагноз ВСД та стійкий церебрастенічний синдром, висновок з консультації ендокринолога без зазначення дати та причини звернення до лікаря та результати досліджень з медичної лабораторії.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що вищезазначені документи жодним чином не доводять факт заподіяння моральної шкоди позивачу з оскаржуваними у цій справі діями та бездіяльністю відповідача. Крім того, позивачем не зазначено про будь-які приниження з боку органу державної влади або його посадових осіб та негативні наслідки, яких вона зазнала через отриману відмову відповідача, а тому доводи позивача щодо наявних психоневрологічних розладів не можуть підтверджувати заподіяння моральної шкоди саме відповідачем. Усі обґрунтування заподіяння моральної шкоди позивачу, які містяться у позовній заяві, не містять причинно-наслідкового зв`язку, що такі пов`язані з діями відповідача, оскільки лікування позивача у зв`язку з неврологічним захворюванням не може підтверджувати завдання позивачу незручностей або страждань у зв`язку відмовою відповідача у вчиненні певних дій.

Таким чином, з врахуванням вищенаведених мотивів, колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача (апелянта) щодо стягнення моральної шкоди, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Щодо розподілу судових витрат, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Позивач у своїй позовній заяві просить стягнути з відповідача на його користь витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги в сумі 8457,60 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що на підтвердження понесених витрат представник позивача подав до суду копії: договору від 01 вересня 2020 року про надання правової допомоги адвокатом Мельник Оленою Петрівною (а.с. 48); протокол до договору від 01 вересня 2020 року у якому міститься вартість послуг, які надавались клієнту таким адвокатським бюро, а саме: 704,80 грн за годину роботи (а.с. 117); банківською квитанцією від 11 лютого 2020 року №47 про сплату позивачем гонорару адвокату у розмірі 8457,6 грн (а.с. 124).

Також на підтвердження зазначених вище витрат до суду надано копію уточнюючого акту надання правової допомоги №1 від 08 лютого 2020 року, згідно з яким позивачу було надано такі послуги загальною вартістю 8457,6 грн (а.с. 125):

1) вчинення процесуальних дій поза судовим засіданням, а саме підготовка та подання до суду позовної заяви від 04 грудня 2020 року відповідно до статей 104-106 ( у тому числі, подання адвокатських запитів для підготовки позову, опрацювання законодавчої бази вартістю 5638,40 грн (8 год.);

2) участь у судових засіданнях вартістю 2114,40 грн (3 год.);

3) вчинення процесуальних дій поза судовим засіданням, а саме підготовка та подання відповіді на відзив у порядку статті 163 КАС України вартістю 704,8 грн (1 год).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач подав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Клопотання обґрунтовує тим, що позивач є адвокатом, а тому понесені нею витрати не були реальними і неминучими, а також у поданих позивачем документах про надання правової допомоги не зазначено в якій справі і щодо яких правовідносин така допомога надається. Просив відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно зі ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно з ч.3 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що акт виконаних робіт містить детальний опис робіт, виконаних при надані правничої допомоги позивачу в ході розгляду даної справи, а надані позивачем документи, на переконання суду, у своїй сукупності підтверджують факт понесення витрат саме у цій справі. До таких висновків суд дійшов з огляду на те, що дата подання позовної заяви (04 грудня 2020 року) у цій справі, а також дати призначених судових засідань (21 січня 2021 року та 23 лютого 2021 року) співпадають з датами зазначеними в акті. Також, реальність обсягу виконання послуг засвідчується складеними представником позивача документами, які перелічені у акті і є наявними у матеріалах справи, а також протоколами судових засідань, а їх вартість додатком до договору №1 від 01 вересня 2020 року.

При цьому, як правильно зазначено судом першої інстанції, позивач, будучи фахівцем у галузі права не позбавлений права представляти себе у суді, як самостійно, так і через адвоката, оплачуючи його послуги за домовленістю між ними, а тому доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 може сама себе представляти у суді є безпідставними.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім того, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції було правильно проаналізовано долучені документи про надання правової допомоги та надано їм правову оцінку.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно керуватися критерієм реальності адвокатських витрат та критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг, а тому керуючись засадами справедливості і верховенства права з бюджетних асигнувань відповідача правильно визначив стягнути витрати за надану позивачу професійну правничу допомогу у розмірі 4200 грн та сплачений судовий збір, з врахуванням кількості задоволених позовних вимог у розмірі 1681,60 грн.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені скаржниками в апеляційних скаргах обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог в частині їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Рівненського міського центру зайнятості залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у справі № 460/9061/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, передбачених ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді О. М. Гінда
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 21 жовтня 2021 року.