Справа № 640/22654/21
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2021-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2021 року м. Київ №640/22654/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністра оборони України Андрія Тарана
провизнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністра оборони України Андрія Тарана, у якому просив суд:

- визнати бездіяльність відповідача у частині неприйняття особистого рішення по суті за зверненнями позивача від 05.02.2021 року - протиправною;

- визнати ненадання відповідачем у визначені Законом України «Про звернення громадян» строки відповіді по суті звернень ОСОБА_1 від 05.02.2021 - бездіяльністю;

- визнати ненадання відповідачем у визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації» строки відповіді по суті інформаційного запиту ОСОБА_1 від 07.06.2021 - бездіяльністю;

- зобов`язати відповідача розглянути звернення ОСОБА_1 від 05.02.2021 по суті.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 05 лютого 2021 року та 07 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із певними заявами, але відповідач за результатами розгляду заяв допустив протиправну бездіяльність, чим порушив права та інтереси ОСОБА_1 .

Позивач вважає, що відповідач відмовився використовувати свої владні виконавчі функції та не прийняв рішення, яке відповідає вказаним положенням права, а тому звернувся з адміністративним позовом до суду для захисту своїх порушених прав та законних інтересів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що позивачу у встановлений законом строк надано відповідь на заяви як від 05 лютого 2021 року, так і від 07 червня 2021 року та які направлені рекомендованим листом, у зв`язку з чим позовні вимоги є безпідставними та не обґрунтованими.

Позивач 18 жовтня 2021 року подав клопотання під назвою «Клопотання в адміністративній справі про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії», в якому просив не приймати відзив, наданий представником Міністерства оборони України, оскільки Міністерство оборони України не є учасником справи у даній справі, оскільки позивач звернувся саме до Міністра оборони Андрія Тарана.

Крім того, в даному клопотанні позивач наголошував на тому, що представник Міністерства оборони України Дмитро Шигун не є належним підписантом, тобто не тією особою яка має адміністративну дієздатність.

Також, просив на враховувати відзив оскільки останній подано не у строк, встановлений судом.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні даного клопотання виходячи з наступного.

По-перше, стосовно подачі відзиву не тим відповідачем, суд зауважує, що позивач звернувся до Міністра оборони Андрія Тарана, як до посадової особи Міністерства оборони України, а не як до фізичної особи, тому подача відзиву Міністерством оборони України, а не особисто Міністром оборони України Андрієм Тараном є належною процесуальною дією у даній справі.

По-друге, стосовно неналежного підписанта відзиву в особі Дмитра Шигуна, суд звертає увагу позивача, що відповідно до частини першої статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.

Як вбачається з долученого витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Дмитро Шигун внесений до реєстру, як представник Міністерства оборони України, який має право вчиняти дії без окремого доручення тобто представляти інтереси Міністерства оборони України у порядку самопредставнцитва суб`єкта владних повноважень.

По-третє, стосовно пропуску строку для подачі відзиву на позовну заяву, суд звертає увагу, що строк у термін 15 днів з дня отримання ухвали встановлений з метою дисциплінування та не допущення порушення строків розгляду справи по суті.

Оскільки відповідач не зловживав своїм правом на надання відзиву, не створював перешкод у розгляді справи по суті, а лише висловив власну позицію щодо заявленої позовної заяви, тобто реалізував власне право, передбачене статтею 44 Кодексу адміністративного судочинства України, проте надав відзив не у строк встановлений судом, але таке порушення жодним чином не порушує прав позивача на вчасний розгляд справи по суті.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, клопотання позивача від 18 жовтня 2021 року під назвою «Клопотання в адміністративній справі про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії» задоволенню не підлягає.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 05 лютого 2021 року письмово звернувся до Міністра оборони України Андрія Тарана з вимогою в межах наданих йому повноважень розглянути заяви та надати правову оцінку неправомірним діям його підлеглих та повідомити позивача про це встановленим порядком.

Позивач зазначає, що станом на 09 серпня 2021 року не отримав від відповідача будь-якої відповіді чи повідомлення про вжиті заходи, що порушує його права.

Також, ОСОБА_1 07 червня 2021 поштовим відправленням «Укрпошти» №644, на підставі статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», звернувся до відповідача із запитом на інформацію, у якому просив повідомити чи було ним прийнято рішення по суті звернень від 05 лютого 2021 року і якщо так, то коли і як було направлено відповідь.

Позивач наголошує на тому, що відповідь на дане звернення також не отримав у встановлений законодавством строк.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

За приписами статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових осіб і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з статтею 7 вказаного Закону звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Порядок розгляду звернень у формі заяв та скарг встановлений статтями 15, 16 вищевказаного Закону.

Органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені у них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства, забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань) (частина перша статті 15 Закону України «Про звернення громадян»).

Частиною четвертою статті 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови.

Відповідно до статті 19 вказаного Закону орган державної влади, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому, загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів (стаття 20 Закону України «Про звернення громадян»).

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що громадяни України наділені правом звернення з відповідними заявами, скаргами до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, засобів масової інформації, їх посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків, а на органи державної влади, органи місцевого самоврядування покладений обов`язок по розгляду таких звернень, заяв і скарг у місячний строк від дня їх надходження.

Суд, перевіривши правомірність дій (бездіяльності) відповідача при розгляді заяв позивача від 05 лютого 2021 року згідно з вимогами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, приходить до висновку, що відповідачем не було допущено бездіяльність, на яку позивач посилається в адміністративному позові, оскільки останньому надано відповідь на заяви, що підтверджується наступним.

Міністерством оборони України, отримавши та зареєструвавши 09 лютого 2021 року заяви позивача, що були датовані 05 лютого 2021 року, встановленим порядком їх обліковано за вхідними номерами К-1137, К-1140, К-1138 від 09 лютого 2021 року та дорученням від 09 лютого 2021 року, з резолюцією: «...забезпечити опрацювання заяв майора запасу ОСОБА_1 , прийняти рішення по суті порушених питань. Надати відповідь автору...» направлено Головнокомандувачу Збройних Сил України.

За результатами розгляду заяв позивача (датованих 05 лютого 2021 року), та облікованих за вхідними номерами К-1137, К-1140, К-1138 від 09 лютого 2021 року, позивачу 26 лютого 2021 року за вих. №316/592_ надано відповідь, яку встановленим порядком, а саме рекомендованим листом направлено на адресу позивача, що підтверджується реєстром №213 від 01 березня 2021 року відправлення №340.

З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що відповідачем відповідно до законодавства України було розглянуто заяви позивача від 05 лютого 2021 року, а тому позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльність Міністра оборони України Андрія Тарана, яка виявилась у не прийнятті рішення щодо поданих заяв, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Стосовно позовної вимоги щодо не розгляду Міністром оборони України Андрієм Тараном особисто заяв позивача, суд звертає увагу, що останнім не надано жодного обґрунтування та нормативно-правової норми щодо обов`язку Міністра оборони України Андрія Тарана особисто розглядати подані заяви.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 р. № 730) затверджено Положення про Міністерство оборони України.

Пунктом 9 Положення визначено, що Міноборони очолює Міністр, якого з числа цивільних осіб призначає на посаду за поданням Президента України і звільняє з посади Верховна Рада України.

Згідно з пунктом 10 згаданого Положення, Міністр:

1) очолює Міноборони, здійснює керівництво його діяльністю, військово-політичне і адміністративне керівництво Збройними Силами безпосередньо та через підпорядкованих йому першого заступника Міністра, заступників Міністра та Головнокомандувача Збройних Сил;

2) визначає пріоритети роботи Міноборони і відповідає за формування державної політики у сфері оборони, оборонне планування, програмний та ресурсний менеджмент, військову кадрову політику, ефективне та належне використання оборонних ресурсів, всебічне забезпечення життєдіяльності, функціонування, розвиток та застосування Збройних Сил, затверджує плани роботи Міноборони, звіти про їх виконання;

2-1) затверджує плани мобілізаційного розгортання і приведення в готовність Держспецтрансслужби для функціонування в особливий період, що розроблені Держспецтрансслужбою та погоджені з Генеральним штабом Збройних Сил;

3) організовує та контролює виконання в Міноборони Конституції України, законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів України;

4) подає на розгляд Кабінету Міністрів України проекти законів, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, розробником яких є Міноборони;

5) погоджує проекти актів Кабінету Міністрів України, проекти законів та актів Президента України, що вносяться Кабінетом Міністрів України на розгляд Верховної Ради України та Президента України;

6) представляє в установленому порядку проекти законів України, розробником яких є Міноборони, і доповідає з інших питань, що належать до компетенції Міністерства, під час їх розгляду на пленарних засіданнях Верховної Ради України;

7) веде переговори і підписує міжнародні договори України в межах наданих йому повноважень;

8) погоджує структуру Генерального штабу Збройних Сил;

8-1) погоджує структуру органу управління Держспецтрансслужби;

9) затверджує положення про структурні підрозділи апарату Міноборони;

10) призначає на посаду та звільняє з посади керівників структурних підрозділів апарату Міноборони, присвоює їм ранги державних службовців, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності;

11) формує патронатну службу Міністра;

12) вносить в установленому порядку Президентові України подання про призначення на посаду та звільнення з посади осіб вищого командування Збройних Сил;

12-1) вносить Президентові України подання про призначення на посаду Головнокомандувача Збройних Сил;

13) укладає контракт про проходження військової служби з особами, які призначені або призначаються на посади, за якими штатом (штатним розписом) передбачено військове звання вищого офіцерського складу, а також з особами офіцерського складу, які призначаються і звільняються з посади Міністром;

14) призначає на посаду та звільняє з посади в установленому порядку військовослужбовців;

15) присвоює в установленому порядку військові звання та вносить Президентові України подання про присвоєння військових звань особам вищого офіцерського складу Збройних Сил;

16) нагороджує відзнаками Міноборони, достроково присвоює чергові військові звання військовослужбовцям (до полковника включно) та застосовує інші види заохочення військовослужбовців, державних службовців, працівників Міноборони та Збройних Сил;

17) вносить подання щодо представлення в установленому порядку військовослужбовців, державних службовців, працівників Міноборони та Збройних Сил до відзначення державними нагородами України, нагородження їх відзнаками Міноборони, застосування інших видів заохочень;

18) порушує в установленому порядку питання щодо заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності першого заступника Міністра, заступників Міністра та державного секретаря Міноборони;

19) утворює, ліквідує, реорганізовує підприємства, установи і організації, що належать до сфери управління Міноборони, затверджує положення про них (їх статути), здійснює в межах своїх повноважень інші функції з управління об`єктами державної власності;

19-1) призначає на посаду та звільняє з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Міноборони, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності;

20) забезпечує регулярну оцінку корупційних ризиків у Міноборони і здійснює відповідні антикорупційні заходи;

21) організовує проведення в Міноборони та Збройних Силах заходів з очищення влади (люстрації);

22) скликає та проводить наради, прийом громадян з питань, що належать до його компетенції;

23) підписує накази Міноборони;

24) дає обов`язкові для виконання військовослужбовцями, державними службовцями і працівниками апарату Міноборони доручення;

25) визначає обов`язки першого заступника Міністра, заступників Міністра, розподіл повноважень Міністра між першим заступником Міністра, заступниками Міністра, які вони здійснюють у разі його відсутності;

25-1) вносить подання Президентові України до призначення на посаду та звільнення з посади керівника органу управління Держспецтрансслужби та його заступників;

26) здійснює через Головнокомандувача Збройних Сил загальне керівництво Військовою службою правопорядку у Збройних Силах та контроль за її діяльністю;

27) списує військове майно в установленому порядку;

28) здійснює переведення Міноборони на функціонування в умовах особливого періоду;

29) представляє Міноборони у відносинах з іншими органами, підприємствами, установами і організаціями в Україні та за її межами;

30) приймає рішення щодо розподілу бюджетних коштів, головним розпорядником яких є Міноборони;

31) скасовує повністю чи в окремій частині накази державного секретаря Міноборони, акти підпорядкованих Міноборони органів військового управління, що суперечать Конституції України, іншим актам законодавства та актам Міноборони;

32) здійснює інші повноваження відповідно до Конституції та законів України.

У наведених нормативних положеннях відсутні посилання на обов`язки Міністра оборони України особисто здійснювати розгляд звернень громадян та особисте надання на такі звернення відповідей, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість наведеної вище позовної вимоги.

Щодо посилань позивача на положення Дисциплінарного статуту ЗСУ щодо обов`язку Міністра оборони України Андрія Тарана безпосередньо приймати рішення щодо підлеглих, таких як Головнокомандувача ЗСУ ОСОБА_4 , стосовно якого позивач подавав заяви, суд зауважує, що позивач подав заяви, а не скарги, більше того, позивач звертався в порядку Закону України «Про звернення громадян», а не у порядку, встановленому Дисциплінарним статутом ЗСУ, а тому такі доводи суд не приймає як належні.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам щодо визнання ненадання відповідачем, у визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації» строки відповіді по суті інформаційного запиту ОСОБА_1 від 07 червня 2021 року - бездіяльністю, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 5 Закону України від 2 жовтня 1992 року №2657-XII «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно з статтею 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

За змістом частин першої, другої статті 7 Закону України «Про інформацію» передбачено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Закон України «Про доступ до публічної інформації» визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації (частина перша статті 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Публічна інформація, згідно із статтею 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Види публічної інформації наведені у вказаному Законі.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; 3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Статтею 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено забезпечення доступу до інформації шляхом:

1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом;

2) надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 12 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Відповідно до положень частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Письмовий запит подається в довільній формі.

Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.

При цьому обов`язковою умовою, у разі відмови в задоволенні запиту є наведення обґрунтованих підстав такої відмови. У разі неправомірної відмови - суд може визнати такі дії протиправними та зобов`язати її надати.

Така ж правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у рішенні від 25 червня 2019 року по справі №9901/924/18.

Суд зазначає, що спірним моментом в межах даного спору є те, що відповідач не надав у строк, передбачений статтею 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідь на інформаційний запит позивача.

Проте, з таким висновком позивача суд не погоджується, виходячи з того, що запит від 07 червня 2021 року, який наявний в матеріалах справи, не містить жодного посилання на Закон України «Про доступ до публічної інформації», що в свою чергу свідчить про те, що такий запит поданий у порядку Закону України «Про звернення громадян».

Також, суд зауважує, що позивач наполягає на тому, що 07 червня 2021 року звернувся в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», проте жодного доказу в підтвердження даної обставини не навів.

Позивач помилково ототожнює свої заяви №1, №2, №3, №4 про порушення чинного законодавства Головнокомандувачем ЗСУ та посадовими особами Командування Сухопутних військ ЗСУ, адресовані Міністру оборони України Андрію Тарану, в яких позивач викладав своє бачення подіям щодо складання стосовно позивача протоколу про військове адміністративне правопорушення, Акту службового розслідування, притягненням позивача до дисциплінарної відповідальності, тощо, та в яких позивач просив, зокрема, притягнути до відповідальності Головнокомандувача ЗСУ генерал-полковника Р.Хомчака, а також запит позивача від 07 червня 2021 року, в якому позивач просив повідомити чи було прийнято рішення за зверненнями позивача, - із запитами на отримання публічної інформації, визначення якої та порядок отримання врегульовані Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Наведені у зверненнях позивача події не є за своєю суттю публічною інформацією у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Крім цього суд звертає увагу позивача на той факт, що, отримавши та зареєструвавши 11 червня 2021 року запит позивача, що був датований 07 червня 2021 року, відповідачем встановленим порядком було його обліковано за вхідним номером К-5387 від 11 червня 2021 року та враховуючи, що за своїм змістом заява повністю відповідала ознакам, визначеним Законом України «Про звернення громадян», доручення від 14 червня 2021 року з резолюцією: «Організувати опрацювання звернення гр. ОСОБА_5 відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян», проінформувати автора по суті порушених питань встановленим порядком» направлено Головнокомандувачу Збройних Сил України.

За результатами розгляду запиту позивача (датованого 07 червня 2021 року) та облікованого за вхідним номером К-5387 від 11 червня 2021 року, позивачу 25 червня 2021 року за вих. №316/1718_ надано відповідь, яку у встановленому порядку, а саме рекомендованим листом направлено на адресу позивача.

Таким чином, відповідачем було належно та у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян» розглянуто заяви позивача від 05 лютого 2021 року та від 07 червня 2021 року, за результатами розгляду яких листами надано відповідь та направлено на адресу позивача.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Таким чином, умовою для звернення особи до адміністративного суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб таких органів є наявність у позивача суб`єктивного переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

В свою чергу, порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею такого права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона може розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи.

Тобто, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків такої особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

При цьому, виходячи з наведених вище положень законодавства, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Разом з цим, задоволення відповідних позовних вимог особи можливе лише в разі наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, при цьому така зміна відбувається з порушенням критеріїв правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

Суд, враховуючи те, що позивач не надав доказів про порушення своїх прав та законних інтересів, дійшов висновку, що відповідачем не допущено бездіяльність під час розгляду заяв позивача. Доказів на спростування зазначеного до суду позивачем не надано.

Поряд з цим, гарантоване статтею 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Враховуючи викладене, суд дійшов переконання, що позовні вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на заяви позивача є необґрунтованими та відповідно задоволенню не підлягають.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 р.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно зі статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.І. Шейко