Справа № 420/12381/21
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2021-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 20.11.2020 року №423-20, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

У Позивача наявні підстави для визнання його біженцем:

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі за текстом - Закон) визначає: «біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок, таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань».

Існує ризик переслідувань Позивача за ознаками його належності до соціальної групи - члени сімей осіб, пов`язаних з урядом та міжнародною спільнотою, та особи, що вважаються прихильниками західного образу життя.

Дідусь Позивача працював на державній службі із забезпечення безпеки та отримував погрози щодо своєї сім`ї. Саме тому батько Позивача прийняв рішення про необхідність виїхати з країни громадянської належності. До того ж, Позивач прибув на територію України ще дитиною у складі сім`ї; та вже тривалий час перебуває за кордонами Афганістану. Зважаючи на це, у Позивача відсутні соціальні зв`язки та розуміння звичного укладу життя у країні походження. У випадку повернення до країни походження Позивач може стати жертвою переслідувань і зі сторони державних органів, і зі сторони неурядових суб`єктів.

Інформація по країні походження підтверджує обґрунтованість побоювань Позивача:

«Відповідно до Керівництва Управління Верховного Комісару ООН у справах біженців з оцінки потреби в міжнародному захисті осіб, що шукають притулок Афганістану, від 30 серпня 2018 р., доступ за посиланням:

https://www.refworld.org.ru/docid/5bdc2d444.html

«А. Потенциальные группы риска

1. Лица, которые связаны с правительством и международным сообществом, в том числе с международными вооруженными силами, или которых считают поддерживающими правительство и международное сообщество

к) Члены семей лиц, связанных с правительством и международным сообществом, или считающихся поддерживающими правительство и международное сообщество

Сообщается, что АПФ осуществляют нападения на членов семей лиц, принадлежащих к указанным выше категориям, в качестве акта возмездия или по причине «виновности в соучастии». В частности, родственники, втом числе женщины и дети, правительственных чиновников и членов АНСОБ становились жертвами преследования, похищений, насилия и убийств. , .

і) Лица, считающиеся сторонниками западного образа жизни

Сообщается, что лиц, вернувшихся из западных стран, АПЭ подвергали угрозам и пыткам ши убивали, поскольку считали их принявшими ценности, ассоциируемые с этим странами, либо под тем предлогом, что они стали «иностранцами» или шпионами одной из западных стран, либо поддерживали одну из западных стран. Члены местных общин, а также государственные чиновники, как сообщается, часто относятся к возвратившимся лицам с подозрением, что приводит к дискриминации и отчужденности Кроме того, лиц, относящихся к другим категориям, таким как категория 1.е (сотрудники гуманитарных организаций и организаций, работающих в сфере развития) и категория 1і (женщины, участвующие в общественной жизни), АПЭ могут обвинять в том, что они переняли ценности и (или) внешний вид, ассоциируемые с западными странами по этой причине преследовать.

Таким чином, відповідно до вищезазначеного. Позивач має цілком обгрунтовані підстави для визнання біженцем в Україні.

У Позивача наявні підстави для надання йому додаткового захисту

Пунктом 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового чи тимчасового захисту» (в редакції від 03.03.2016 р.) встановлено, що:

«особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання

застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару

чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання,

або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань».

Інформація по країні походження підтверджує обґрунтованість побоювань Позивача повертатися до країні громадянської належності через нестабільну ситуацію в сфері безпеки через внутрішній збройний конфлікт на території Афганістану.

Радіо Свобода, Афганістан: «Талібан» заявляє про захоплення більшості районів на кордоні з Таджикистаном, влада заперечує, і) 4 липня 2021 року, доступ за посиланням: https://www.radiosvoboda.Org/a/news-aghanistan-taliban-nastup/31340504.html

Афганський ісламістський рух «Талібан», який веде війну проти влади Афганістану і різко посилює свої дії з виходом із країни західних військ, заявляє, що захопив адміністративні центри 143 районів країни - головно на півночі країни, на її кордоні з Таджикистаном.

Кількість і межі районів в Афганістані постійно змінюються; за оцінками, загалом нині в країні близько 420 районів і міст із правами району.

Речник руху «Талібан» Забігулла Муджагед надіслав Радіо Вільний Афганістан, афганській службі Радіо Свобода, перелік районів, що їх, за словами руху, він захопив. Більшість їх - у вілаятах (провінціях) Тахар, Бадахшан, Балх, Джаузджан, Фар`яб, Баглан і Пактія. Перші шість із них на півночі Афганістану, перйії чотири безпосередньо межують із Таджикистаном.

Але в Міністерстві внутрішніх справ Афганістану заперечили ці повідомлення. За твердженням міністерства, «в деяких районах місцева влада дійсно тимчасово перебралася в інші місця, але це не означає, що влада там перейшли' до талібів». За словами речника міністерства, в деяких із районів таліби дійсно просунулися вперед, але це просування в них тимчасове й урядові сили, мовляв, ближчим часом витіснять їх.

Міністерство оборони Афганістану, зі свого боку, твердить про тяжкі втрати в лавах, «Талібану». За його заявою, за останню добу ліквідовано 143 бойовики цього руху і ще 121 поранений.

Тим часом увечері попереднього дня, 3 липня, Державний комітет національної безпеки Таджикистану, який у цій країні відповідає за охорону кордону, повідомив, що ще понад 300 військовослужбовців урядових військ Афганістану були змушені перейти кордон до цієї країни, рятуючись від наступу талібів, у Шамсіддін-Шогінському районі (колишньому Шуро- ободському).

Це вже третє повідомлення за останній місяць про такі випадки. Раніше 134 афганські військовослужбовці перейшли до Таджикистану в Панджському районі і ще 17 у Шахрітузькому районі (всі три згадані райони - в Хатлонській області).

European Asylum Support Office, Report on security situation by province - Afghanistan, червень 2021 року, доступ за посиланням: https://www.ecoi.net/en/file/l6cal/2054554/2021 06 EASO СОІ Report Afghanistan Securit у situation.pdf.

Таким чином, відповідно до вищезазначеного. Позивач має цілком обґрунтовані підстави для надання йому додаткового захисту в Україні.

Отже, заява позивача відповідає критеріям і для визнання його біженцем, і особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак, ДМСУ при прийнятті оскаржуваного рішення зазначені обставини до уваги не прийняла. Тож, рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Процесуальні дії.

Ухвалою суду від 21.07.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку ст. 262 КАС України).

Ухвалою суду від 21.07.2021 року витребувано з Державної міграційної служби України належним чином завіреної копії особової справи ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно ст.162 КАС України відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву.

23.09.2021 року за вх. № 52505/21 від Державної міграційної служби України (за підписом Білоконь Н.О. ) надійшов відзив на адміністративний позов та копія матеріалів особової справи ОСОБА_1 .

Відзив обґрунтовано наступним.

ДМС не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Перевіркою ДМС підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В своєму адміністративному позові ОСОБА_1 посилається на те, що не може повернутись до країни свого громадянського походження через побоювання за власне життя та життя своїх близьких.

Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що причиною виїзду з країни громадянського походження вказано, що наразі він не має можливості добровільно повернутися до Афганістану через побоювання щодо військових дій, що на той час відбувались на території країни громадянської належності.

Аналізом матеріалів особової справи встановлено, що громадянин Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Кабул (Афганістан).

На території Афганістану позивач протягом приблизно 2008-2011 років навчався в школі «Аллаудін» (Афганістан, м. Кабул), навчання не закінчив через подальший переїзд його родини до Казахстану. На території Казахстану особа навчалась протягом приблизно 2011-2012 років у школі м. Алмати (Казахстан), навчання не закінчив через відсутність документів, необхідних для подальшого легального проживання на території Казахстану. Після приїзду на територію України, шукач захисту протягом 2013-2017 років закінчив 9 класів у школі № 46 (Україна, м. Одеса) (оригінал табелю успішності з ЗОШ № 46 за період навчання з 2013 по 2017 роки долучено до матеріалів ОС, заява від 25.02.2020 Вх № 5/1- 123). В подальшому позивач не навчався через відсутність необхідних документів для продовження здобуття освіти на території України.

На території України, починаючи з 2019 року, заявник неофіційно працює вантажником на промринку « 7-й кілометр» (Україна, м. Одеса).

Ані позивач, ані його близькі родичі ніколи не перебували членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій ані на території країни громадянської належності, ані поза її межами.

По відношенню до шукача захисту ніколи не застосовувалось фізичне насилля за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Позивач ніколи не зазнавав по відношенню до себе заходів адміністративного примусу (затримання, арешт тощо) ані перебуваючи на території Афганістану, ані після потрапляння до України. Також, позивач ніколи не притягався до кримінальної відповідальності. За відношенням до військової служби невійськовозобов`язаний, не проходив військову службу ані на території Афганістану, ані на території України в жодних угрупованнях.

На цей період часу на території Афганістану залишився проживати дідусь позивача на установчі дані ОСОБА_3 , який мешкає за адресою попереднього проживання родини позивача у м. Кабул (Афганістан), наразі на регулярній основі не працює, займається реалізацією голубів та інших птахів на ринках столиці Афганістану.

На територію України позивач потрапив разом зі своїм батьком на установчі дані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю на установчі дані ОСОБА_5 , братом на установчі дані ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сестрами на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 . Близькі родичі позивача наразі проживають у м. Одеса (Україна), батько позивача неофіційно працює на промринку « 7-й кілометр» (м. Одеса, Україна), брат позивача на установчі дані ОСОБА_6 навчається у школі № 46 (Україна, м. Одеса), інші близькі родичі позивача не працюють та не навчаються. Зі слів позивача, наразі на території України також проживає його дядько на установчі дані ОСОБА_8 , позивачеві наразі невідома інформація стосовно причин його виїзду за межі країни громадянської належності та правових підстав перебування на території України (арк. 8 анкети від 25.02.2020).

Самостійне звернення позивача за міжнародним захистом до ДМС від 13.02.2020 (ОС № 2020ОD0027) обумовлено досягненням ним повноліття. Звернення позивача до ДМС відбулось із суттєвими зволіканнями, через що по відношенню, до заявника 13.02.2020 року було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МОД 002505 та постанова про накладання адміністративного стягнення серії ПН МОД 002521 у відповідності до ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У зв`язку з нез`явленням заявника на призначену процедуру, у відповідності до п. 5.3 Розділу 5 «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, як потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом МВС від 07.09.2011 № 649, розгляд заяви шукача захисту було призупинено відповідним наказом від 04.03.2020 № 44.

Приймаючи до уваги письмові пояснення позивача стосовно причин уникнення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 01.06.2020 було прийнято рішення про поновлення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлене відповідним наказом від 01.06.2020 № 103. По відношенню до заявника були застосовані адміністративні санкції у відповідності до ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Слід зазначити, що за результатами детального розгляду звернень за міжнародним захистом батька позивача на установчі дані ОСОБА_4 ( НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ) та його матері на установчі дані ОСОБА_5 ( НОМЕР_3 , НОМЕР_5) ДМС батькам позивача було відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, повідомлена ними історія переслідування була визнана повністю необгрунтованою, за результатами судового оскарження зазначеного рішення адміністративні позови заявників були залишені без задоволення. Починаючи з 2017 року батьки позивача нелегально перебувають на території України.

Проводячи порівняння та співставлення матеріалів ОС позивача з історією, що була викладена його батьками можна зробити висновок, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності жодним чином не пов`язані та не мають жодного відношення до елементів, повідомлених його батьками, що зокрема, підтверджується обставиною відсутністю у заявника інформації про легенду переслідування його батьків та не підтримання спілкування з ними на зазначену тематику (арк. 11 протоколу співбесіди від 01.06.2020). Натомість, у фактичній інформації, повідомленій позивачем стосовно основних елементів, які б могли стати причиною виїзду його батьків за межі країни громадянської належності містяться суттєві розбіжності, які заявник не зміг належним чином пояснити, що додатково підтверджує цілковиту необґрунтованість легенди звернення його батьків.

В якості основної причини звернення за міжнародним захистом батько позивача зазначає можливу загрозу у випадку повернення на територію країни громадянської належності через погрози з боку антиурядових угруповань, спрямованих на обставину роботи його батька (дідуся заявника) на ім`я Абдулгафар оперативним службовцем в службі безпеки Афганістану (ОС № , арк. 5 анкети від 22.07.2013). Водночас, під час розгляду власного звернення про набуття міжнародного захисту заявник жодним чином не повідомляє про зазначену обставину, натомість вказуючи на те, що його дідусь працював на ринку, де продає голубів та інших птахів (арк. 13 протоколу співбесіди від 01.06.2020). У зверненні за міжнародним захистом від 2013 року батько заявника зазначав, що представники антиурядових елементів на території Афганістану особисто погрожували йому та слідкували за ним (ОС № , арк. 3 протоколу співбесіди від 09.08.2013). Натомість, у власному зверненні за міжнародним захистом заявник повідомляє, що йому нічого невідомо про здійснення вищезазначених погроз (арк. 14 протоколу співбесіди від 01.06.2020). Натомість, заявник зазначає, що основною причиною прийняття його батьками рішення про виїзд родини на територію України стала турбота про здобуття освіти та майбутнє працевлаштування його дітей (арк. 10 протоколу співбесіди від 01.06.2020), що не є ознакою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, проведеним аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду заявника з Афганістану з позиції визнання біженцем в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни громадянської належності особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Тобто, за результатами опитування та проведеного аналізу матеріалів особової справи шукача захисту можливо визначити, що особа не переслідувалась на території країни громадянської належності за ознаками раси, громадянства, національності, віросповідання, наявності певних політичних переконань або за ознакою належності до певної соціальної групи, ані по відношенню до заявника, ані по відношенню до його близьких родичів не застосовувались утиски, дискримінаційні заходи або методи примусу, які б могли стати підставою для виїзду шукача захисту за межі країни громадянської належності та вказували б наявність у його зверненні ознак конвенційного переслідування. За результатами оцінки усіх можливих ризиків загроза зазнати елементів утисків або переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у випадку повернення до країни громадянської належності визнається необгрунтованою.

Таким чином, проведеним аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Афганістану з позиції визнання біженцем в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни громадянської належності особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, а саме в нього відсутні обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Громадянин Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Кабул (Афганістан).

На території Афганістану позивач протягом приблизно 2008-2011 років навчався в школі «Аллаудін» (Афганістан, м. Кабул), навчання не закінчив через подальший переїзд його родини до Казахстану. На території Казахстану особа навчалась протягом приблизно 2011-2012 років у школі м. Алмати (Казахстан), навчання не закінчив через відсутність документів, необхідних для подальшого легального проживання на території Казахстану. Після приїзду на територію України, шукач захисту протягом 2013-2017 років закінчив 9 класів у школі № 46 (Україна, м. Одеса) (оригінал табелю успішності з ЗОШ № 46 за період навчання з 2013 по 2017 роки долучено до матеріалів ОС, заява від 25.02.2020 Вх № 5/1- 123). В подальшому позивач не навчався через відсутність необхідних документів для продовження здобуття освіти на території України.

На території України, починаючи з 2019 року, заявник неофіційно працює вантажником на промринку « 7-й кілометр» (Україна, м. Одеса).

Ані позивач, ані його близькі родичі ніколи не перебували членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій ані на території країни громадянської належності, ані поза її межами.

По відношенню до шукача захисту ніколи не застосовувалось фізичне насилля за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Позивач ніколи не зазнавав по відношенню до себе заходів адміністративного примусу (затримання, арешт тощо) ані перебуваючи на території Афганістану, ані після потрапляння до України. Також, позивач ніколи не притягався до кримінальної відповідальності. За відношенням до військової служби невійськовозобов`язаний, не проходив військову службу ані на території Афганістану, ані на території України в жодних угрупованнях.

На цей період часу на території Афганістану залишився проживати дідусь позивача на установчі дані ОСОБА_3 , який мешкає за адресою попереднього проживання родини позивача у м. Кабул (Афганістан), наразі на регулярній основі не працює, займається реалізацією голубів та інших птахів на ринках столиці Афганістану.

На територію України позивач потрапив разом зі своїм батьком на установчі дані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю на установчі дані ОСОБА_5 , братом на установчі дані ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сестрами на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 . Близькі родичі позивача наразі проживають у м. Одеса (Україна), батько позивача неофіційно працює на промринку « 7-й кілометр» (м. Одеса, Україна), брат позивача на установчі дані ОСОБА_6 навчається у школі № 46 (Україна, м. Одеса), інші близькі родичі позивача не працюють та не навчаються. Зі слів позивача, наразі на території України також проживає його дядько на установчі дані ОСОБА_8 , позивачеві наразі невідома інформація стосовно причин його виїзду за межі країни громадянської належності та правових підстав перебування на території України (арк. 8 анкети від 25.02.2020).

31.05.2013 батько позивача звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ДМС (ОС № 20130Б0174). За результатами детального аналізу матеріалів особової справи шукача захисту ДМС було прийнято рішення від 18.09.2015 № 680-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з прийнятим рішення батько позивача оскаржив його в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24.11.2015 по справі № 815/6265/15 було відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до ДМС.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням батько позивача подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24.11.2015 - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 10.03.2016 було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 .

07.08.2013 матір позивача звернулась із письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС (ОС №). За результатами детального розгляду матеріалів особової справи заявниці рішенням ДМС від 26.10.2015 № 708-15 було відмовлено у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з прийнятим рішення матір позивача оскаржила його в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2016 по справі № 815/6977/15 було відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 до ДМС.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням матір позивача подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2016 - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 31.08.2016 було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 .

12.07.2016 батько позивача ОСОБА_4 вдруге звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ОС № 20160Б0101).

Наказом від 12.07.2016 № 131 батькові позивача було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з прийнятим рішення батько позивача оскаржив його в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2017 по справі № 815/3528/16 було відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до ГУ ДМС України в Одеській області.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням батько позивача подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2017 - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 28.04.2017 було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 .

18.11.2016 ОСОБА_5 вдруге звернулась до ГУДМС в Одеській області з письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ОС № ). ОСОБА_1 , його брат та сестри були вписані до довідки про звернення за захистом матері. Наказом від 18.11.2016 № 221 матері позивача було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з прийнятим рішення матір позивача оскаржила його в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2017 по справі № 815/6410/16 було відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 до ГУ ДМС України в Одеській області.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням матір позивача подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2017 - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 09.06.2017 було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 .

У позивача не проживають близькі родичі на території інших країн, окрім країни громадянської належності та України.

Самостійне звернення позивача за міжнародним захистом до ДМС від 13.02.2020 (ОС № 2020ОD0027) обумовлено досягненням ним повноліття. Звернення позивача до ДМС відбулось із суттєвими зволіканнями, через що по відношенню, до заявника 13.02.2020 року було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МОД 002505 та постанова про накладання адміністративного стягнення серії ПН МОД 002521 у відповідності до ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У зв`язку з нез`явленням заявника на призначену процедуру, у відповідності до п. 5.3 Розділу 5 «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, як потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом МВС від 07.09.2011 № 649, розгляд заяви шукача захисту було призупинено відповідним наказом від 04.03.2020 №44.

Приймаючи до уваги письмові пояснення позивача стосовно причин уникнення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 01.06.2020 було прийнято рішення про поновлення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлене відповідним наказом від 01.06.2020 № 103. По відношенню до заявника були застосовані адміністративні санкції у відповідності до ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011р. №3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Суд перевіряє дії відповідача на відповідність вимогам ч.2-3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ст. 6 Конвенції «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

При цьому, під час вирішення вказаної справи суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо надання статусу біженця, а ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним станом у країні та інформацією, що стосується особисто заявника.

При цьому, побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації: із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Згідно положень статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Відповідно до частини третьої статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню.

Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно з Конституцією України.

Право на життя і заборона катувань також закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно зі статтею 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Суд зазначає, що відповідно до актуальної інформації по країні походження позивача (https://www.refworid.org/docid/6l Ia4c5c4.html), після виводу міжнародних військ з Афганістану ситуація з безпекою та дотриманням прав людини стрімко погіршилася на значній частині території країни. Угруповання «Талібан» швидко захоплювало один район за іншим, а в серпні 2021 року протягом 10 днів таліби захопили 26 із 34 адміністративних центрів провінцій Афганістану і врешті решт взяли під контроль президентський палац у Кабулі.

Спалах насильства мав серйозний вплив на цивільне населення, включаючи жінок та дітей (www.unhcr.org/news/briefing/2021/8/611617c55/unhcr-warns-afahanistans-conflict-taking- heaviest-toll-displaced-women.html).

Афганські жінки побоюються «похмурого» майбутнього і втрати прав з приходом до влади «Талібану». 15 серпня 2021 р. (www.nbcnews.com/news/world/afahan-women-fear-dark-future-loss-rights-taliban-gains-ground-n1276636)/

Афганці повідомляють про страти, примусові «шлюби» на територіях, які утримує «Тапібан», 12 серпня 2021 p. (www.wsi.com/afticles/afghans-tell-of-6X6CUtions-forced-marriages-in-taliban-held-areas-1162878D820

УВКБ ООН занепокоєне небезпекою можливих порушень прав людини щодо цивільних осіб, включаючи жінок і дівчат, а також щодо афганців, яких «Талібан» вважає такими, що зараз пов`язані або раніше були пов`язані з афганським урядом, з присутніми в Афганістані міжнародними військовими силами чи з міжнародними організаціями, що провадять свою діяльність у країні.

Оскільки ситуація в Афганістані залишається нестабільною та невизначеною, УВКБ ООН закликає всі країни дозволити особам, які покидають Афганістан, в`їхати на їхні території та забезпечити дотримання принципу недопущення висилки в усіх випадках. УВКБ ООН зазначає, відносно осіб, чиї заяви були відхилені до останніх подій в Афганістані, поточна ситуація в цій країні може зумовлювати факт зміни обставин, який необхідно враховувати в разі подачі нової заяви про надання притулку. З огляду на те, що ситуація в Афганістані є нестабільною і найближчим часом може залишатися невизначеною, а також з урахуванням гуманітарної кризи, що розгортається в цій країні, УВКБ ООН закликає держави призупинити примусове повернення громадян Афганістану та осіб, які раніше постійно проживали в цій країні, включаючи тих, чиї заяви про надання притулку було відхилено.

За таких обставин, суд вважає, що оскаржуваний наказ Державної міграційної служби України № 423-20 від 20.11.2020 року підлягає скасуванню.

При цьому, суд не вбачає ознак протиправності у спірному рішенні на час його прийняття, однак інформація про актуальну інформацію по країні походження позивача дає підстави для розгляду заяви позивача з урахуванням висновків суду.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Враховуючи те, що повноваження прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до виключної компетенції відповідача, тому адміністративний суд позбавлений можливості підміняти інших суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи наведені приписи чинного законодавства та з урахуванням того, що оскаржувані рішення від 07.05.2021р. прийнято без врахування кризової ситуації в Афганістані,яка розпочалася фактично 04травня 2021року(«Талібан» розпочав великий наступ проти урядових військ у провінції Гільменд на півдні країни), суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині зобов`язання ДМС України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 р.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 12, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити частково.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 20.11.2020 року №423-20, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення підписано 19.10.2021 року у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному.

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , телефон: НОМЕР_4 )

Державна міграційна служба України, адреса: вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, , телефон: , , E-mail: infodmsu.gov.ua

Головуючий суддя Нінель ПОТОЦЬКА