Справа № 400/2227/21
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2021-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/2227/21
Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Крусяна А.В.,

Яковлєва О.В.

при секретарі: Шатан В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м.Одесі апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Миколаївської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2021р. ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Миколаївської обласної прокуратури, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги;

- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату на користь позивача вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього заробітку, обчислення якої здійснити відповідно до постанови КМУ від 8.02.1995р. №100;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 30.12.2020р. по день ухвалення рішення.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що з 6.12.2005р. вона працювала на різних посадах в органах прокуратури України. В подальшому, з 30.12.2020р. її було звільнено з посади прокурора Єланецького відділу Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 ЗУ «Про прокуратуру» за №1697-VII від 14.10.2014р..

Позивачка зазначила, що їй не здійснено нарахування та виплату вихідної допомоги у зв`язку із звільненням, оскільки застосуванню у даному випадку підлягають норми Кодексу законів про працю України, у зв`язку із відсутністю правового регулювання даного питання спеціальним. Крім того, на думку позивачки, у зв`язку з невиплатою вихідної допомоги при звільненні вона має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 30.12.2020р. по день ухвалення рішення.

Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021р. адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Миколаївської обласної прокуратури щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги.

Зобов`язано Миколаївську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплату на користь позивача вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього заробітку, обчислення якої здійснити відповідно до постанови КМУ від 8.02.1995р. №100.

Відмовлено у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з 30.12.2020р. по день ухвалення рішення.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Миколаївської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908грн..

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на порушення норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ЗУ «Про прокуратуру» не передбачає виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або у разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, але вказана виплата передбачена ст.44 КЗпП, то позивачка має право на таку виплату при звільненні.

Вирішуючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що у період з 6.12.2005р. ОСОБА_1 працювала на різних посадах в органах прокуратури України.

В подальшому, наказом Миколаївської обласної прокуратури за №1375к від 23.12.2020р., керуючись ст.11 ЗУ «Про прокуратуру» за №1697-VII від 14.10.2014р., пп.2 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» за №113-IX від 19.09.2019р., ОСОБА_1 з 30.12.2020р. звільнено з посади прокурора Єланецького відділу Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 ЗУ «Про прокуратуру» за №1697-VII від 14.10.2014р.. Підставою для прийняття вказаного наказу зазначено рішення кадрової комісії за №39 від 24.11.2020р., лист Генеральної прокуратури від 22.12.2020р. за №07/1/1-3950вих-20 (а.с.12).

У відповідності до змісту вказаного наказу, Відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачці виплати при звільненні.

У січні 2021р. ОСОБА_1 звернулась із запитом до відповідача про виплату їй вихідної допомоги при звільненні, проте, відповідач своїм листом повідомив позивачку про те, що у разі звільнення на підставі п.9 ч.1 ст.51 ЗУ «Про прокуратуру» за №1697-VII від 14.10.2014р. виплата вихідної допомоги не передбачена (а.с.25).

Позивачка вважає, що відповідачем всупереч вимог чинного законодавства не здійснено нарахування та виплату вихідної допомоги при звільненні, у зв`язку із чим звернулась в суд із відповідним позовом.

Перевіряючи правомірність та законність оскаржуваних дій та рішень відповідача, з урахуванням підстав, за якими позивачка пов`язує їх протиправність та незаконність, колегія суддів виходить з наступного.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про прокуратуру» за №1697-VII від 14.10.2014р. (надалі - Закон №1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Положеннями ст.4 Закону №1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді. Так, у відповідності до п.9 ч.1 цієї статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Водночас, ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» за №113-ІХ (надалі - Закон №113-ІХ) статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Положеннями ст.40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до ч.4 ст.40 КЗпП України, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п.1 ч.1 статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, ст.42, 42-1, ч.1,2,3 ст.49-2, ст.74, ч.3 ст.121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.6 ст.36 та п.1,2 і 6 ст.40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Як вбачається із матеріалів справи, що спірним у даному випадку є право прокурора, звільненого на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII, на отримання вихідної допомоги, передбаченої нормами ст.44 КЗпП України.

Так, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 7 травня 2002р. №8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015р. у справі за №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що аналогічна правова позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018р. у справі за №803/31/16, від 17.10.2018р. у справі за №823/276/16, від 30.07.2019р. у справі за №804/406/16, від 8.08.2019р. у справі за №813/150/16.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

В той же час, судова колегія звертає увагу на те, що приписами Закону №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є ст.44 КЗпП України.

При цьому, окрім змін, внесених Законом №113-ІХ до статті 51 Закону №1697-VII, також внесено зміни і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Також, внесені Законом №113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Аналізуючи вказане, судова колегія вважає, що частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень ст.44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічна правова позиція викладена неодноразово у постановах Верховного Суду від 23.12.2020р. у справі за №560/3971/19, від 27.01.2021р. у справі за №380/1662/20, від 21.01.2021р. у справі за №260/1890/19, від 18.02.2021р. у справі за №640/23379/19, від 25.02.2021р. у справі за №640/8451/20, від 17.03.2021р. у справі за №420/4581/20, від 30.03.2021р. у справі за №640/25354/19, від 31.03.2021р. у справі за №320/2449/20, від 15.04.2021р. у справі за №440/3166/20, від 27.05.2021р. у справі за №380/4855/20, від 24.06.2021р. у справі за №200/5390/20-а, від 22.07.2021р. у справі за №300/2000/20 та від 11.08.2021р. у справі за №640/9375/20. При цьому Верховний Суд у вказаних справах не вбачав підстав відступати від сталої судової практики.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, що наказом Миколаївської обласної прокуратури за №1375к від 23.12.2020р. ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Єланецького відділу Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII.

На день звільнення позивачки з органів прокуратури відповідачем не виплачено їй вихідну допомогу, передбачену ст.44 КЗпП України.

За таких обставин, судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивачка набула право на виплату вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до ст.44 КЗпП України.

Враховуючи вищевказане, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246,315,316 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 18 жовтня 2021р.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв