Справа № 640/2795/21
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2021-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2795/21 Суддя (судді) першої інстанції: Клименчук Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.

за участю секретаря Ковтун К.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Київського окружного адміністративного суду на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 28 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київського окружного адміністративного суду, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області про стягнення недоотриманої суддівської винагороди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Київського окружного адміністративного суду, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області про визнання протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у період з 01.04.2020 по 27.08.2020 включно із застосуванням обмежень, встановлених Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 №553-ІХ; стягнення з Київського окружного адміністративного суду на користь позивача суми недоотриманої суддівської винагороди за період з 01.04.2020 по 27.08.2020 включно у розмірі 165323,88 грн. з відрахуванням обов`язкових податків і зборів.

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 28 квітня 2021 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 28 квітня 2021 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. На думку апелянта, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. На обгрунтування скарги апелянт зазначив, що у перiод з 18.04.2020 по 27.08.2020 КОАС, як розпорядник коштiв нижчого рiвня, в межах отриманих бюджетних асигнувань не мав правових пiдстав для нарахування та виплати суддiвської винагороди поза межами видаткiв державного бюджетy та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 piк». Kpiм того апелянт зазначив, що у перiод з 18.04.2020 по 27.08.2020 враховуючи встановлені обмеження Законом Украiни «Про Державний бюджет України на 2020 рік» Державною судовою адмiнiстрацiєю України не видiлялись КОАС кошти для виплати суддiвської винагороди суддям у повному обсязi, у зв`язку з чим суд фактично був позбавлений фiнансової можливостi виплачувати суддям суддiвську винагороду у повному обсязi без встановлених Законом обмежень, тобто з незалежних вiд нього причин.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу та додаткові пояснення, у яких зазначила, що у період з 01.04.2020 по 31.08.2020 кошти на виплату суддівської винагороди у обсязі відповідно до ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» були передбачені у повному обсязі, зменшення обсягу фінансування видатків КОАС головним розпорядником не проводилось. Бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік КОАС у сумі 34247900 грн. відкриті у повному обсязі. Отже позивач вважає, що обмеження щодо виплати суддівської винагороди - 10 розмірів мінімальної заробітної плати з 18.04.2020 по 28.08.2020 було застосовано саме КОАС у зв`язку з набранням чинності Закону України від 13 квітня 2020 №553-ІХ, зміни до кошторисів/планів асигнувань стосовно зменшення бюджетних асигнувань на виплату суддівської винагороди ані ДСА України, ані ТУ ДСА України в Київській області у 2020 не вносились.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись пунктом 3 частини 1 статті 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що Указом Президента України про призначення суддів від 10.02.2012 №83/2012 ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Запорізького окружного адміністративного суду.

Указом Президента України про переведення суддів від 23.01.2016 №20/2016 позивача переведено на посаду судді Київського окружного адміністративного суду в межах п`ятирічного строку.

За період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року позивачу нарахована та виплачена суддівська винагорода, розрахована за фактично відпрацьований час, з врахуванням обмежень, встановлених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Наведене підтверджується довідкою Київського окружного адміністративного суду від 28.01.2021 №03-52/875/21 щодо розміру фактично нарахованої суддівської винагороди, виходячи зі складових суддівської винагороди, визначених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою сума невиплаченої суддівської винагороди судді Київського окружного адміністративного суду Горобцової Я.В. з 01.04.2020 по 31.08.2020 складає 165323,88 грн., в тому числі з 01.04.2020 по 30.04.2020- 43916,78 грн., з 01.05.2020 по 31.05.2020 - 40705,01 грн., з 01.06.2020 по 30.06.2020 - 44194,00 грн., з 01.07.2020 по 31.07.2020 - 8886,84 грн., з 01.08.2020 по 31.08.2020 - 27621,25 грн.

Не погоджуючись з такими діями відповідача щодо нарахування та виплати у період з 01.04.2020 по 27.08.2020 суддівської винагороди із застосуванням обмеження згідно ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», позивач звернулася до суду.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

За частинами першою, другою статті 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ (далі - Закон № 553-ІХ), згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX (далі - Закон № 294-IX) доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут мовиться про редакцію Закону № 294-IX, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року): «установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша).

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга).

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)» (частина третя).

Конституційний Суд України Рішенням від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 553-IX.

За текстом цього Рішення, указані положення законів № 294-IX, № 553-IX, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У постанові від 03.03.2021 (справа №340/1916/20) Верховний Суд зазначив, що Закон № 553-ІХ (яким внесено зміни до Закону № 294-ІХ, зокрема доповнено його статтею 29 (пункт 10 розділу І Закону № 553-ІХ) не є законом про судоустрій, ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону № 1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди), а тому такий закон не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII.

Нормотворчі колізії є непоодиноким явищем всередині системи права, тому якщо усе ж склалася ситуація із суперечливим правовим регулюванням, як у цій справі, її вирішення, на думку колегії суддів, має ґрунтуватися на підході, відповідно до якого перевагу у застосуванні має спеціальна правова норма, якщо її видання передбачено актом вищої юридичної сили.

Верховний Суд зазначив, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ). Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож «спеціальність» Закону № 1402-VIII, зокрема його статті 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130 і є своєрідним її «продовженням», у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).

Закон № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у БК України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Колегія суддів зазначає, що набрання 18 квітня 2020 року чинності Законом № 553, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік "доповнено статтею 29 зазначеного вище змісту, не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому у відповідача були відсутні законні підстави для обмеження розміру суддівської винагороди.

Проте, відповідач всупереч приписам ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосував до спірних правовідносин положення статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", якими ці відносини, як зазначалось вище, не регулюються, внаслідок чого безпідставно обмежив розмір суддівської винагороди позивача та в період з 01 квітня до 28 серпня 2020 року виплачував зазначену винагороду в обмеженому розмірі.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, стягнув з Київського окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно у розмірі 165323,88 грн. з відрахуванням обов`язкових податків і зборів.

Верховний Суд у постановах з подібних правовідносин неодноразово зазначав, що розмір суддівської винагороди встановлено статтею 135 Закону №1402-VIII, тож позивачі має право на те, щоб їм виплатили недоотримані кошти (заборгованість). Оскільки є підстави для стягнення заборгованої, суди повинні встановити, серед іншого, розмір заборгованості, а також встановити належного відповідача чи відповідачів за такими вимогами, якщо для цього будуть підстави.

В даному випадку суддя Горобцова Я.В. заявила позов до Київського окружного адміністративного суду, вимагаючи стягнути з суду на її користь суму недоотриманої суддівської винагороди за період з 01.04.2020 по 27.08.2020 включно у розмірі 165323,88 грн. з відрахуванням обов`язкових податків і зборів.

Суд першої інстанції вірно зазначив, сума невиплаченої позивачу суддівської винагороди в результаті застосування відповідачем обмежень, встановлених Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 №553-IX за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 не є спірною між сторонами та відповідачем не заперечується. У свою чергу, у суду відсутні обґрунтовані сумніви щодо невідповідності цієї суми фактичним обставинам взаємовідносин сторін.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірним періодом є період з 18.04.2020 (дата набрання чинності Законом №553-IX) по 27.08.2020 включно (останній день дії обмежень, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" з урахуванням змін, внесених Законом від 13.04.2020 №553-IX).

Щодо встановлення належного відповідача у даній справи, слід зазначити наступне.

Так, Верховний Суд неодноразово зазначав, що за правилами частин третьої, четвертої статті 148 Закону №1402-VIII, ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів.

Відповідно до статті 149 Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону № 1402-VIII у зіставленні з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 БК України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких (зокрема щодо Другого апеляційного адміністративного суду) є ДСА України.

За висновком Верховного Суду для правильного вирішення справи та обрання ефективного способу захисту порушених прав судам потрібно з`ясувати участь ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні обмежень при виплаті суддівської винагороди, передбачених частинами першою, третьою статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ), відтак визначити правовий статус цього державного органу в адміністративному спорі - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору чи відповідач (другий відповідач). Якщо причиною невиплати суддівської винагороди в повному обсязі протягом спірного періоду є недостатність виділених суду коштів (бюджетних асигнувань) на ці потреби, то таку невиплату суддівської винагороди в повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду, стаття 148 Закону № 1402-VIII), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді). Водночас у ситуації, коли ДСА України виділила суду достатньо коштів для виплати суддівської винагороди з урахуванням вимог статті 135 Закону № 1402-VIII (затвердивши відповідний кошторис), але суд натомість а (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ), тоді є підстави стверджувати, що невиплата суддівської винагороди в повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати (перед позивачем), є результатом дій/рішень відповідача, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками.

В даному випадку у матеріалах справи наявні докази, які підтверждують факт того, що у період з 01.04.2020 по 31.08.2020 кошти на виплату суддівської винагороди у обсязі відповідно до ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» були передбачені у повному обсязі, зменшення обсягу фінансування видатків КОАС головним розпорядником не проводилось. Бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік КОАС у сумі 34247900 грн. відкриті у повному обсязі.

Зокрема, у матеріалах справи наявні: кошторис, затверджений розпорядником бюджетних коштів вищого рівня на 2020 рік на фінансування Київського окружного адміністративного суду; План асигнувань загального фонду бюджету за 2020 рік Київського окружного адміністративного суду; План спеціального фонду бюджету на 2020 рік Київського окружного адміністративного суду; зведення показників спеціального фонду кошторису на 2020 рік Київського окружного адміністративного суду.

Крім того у матеріалах справи наявна довідка, видана начальником відділу бухгалтерського обліку та господарського забезпечення, у якій зазначено, що у період з 01.04.2020 по 31.08.2020 кошти на виплату суддівської винагороди у повному обсязі відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» були передбачені в повному обсязі. Зменшення фінансування видатків Київського окружного адміністративного суду головним розпорядником не проводилось.

Вказані докази спростовують доводи апелянта про те, що у перiод з 18.04.2020 по 27.08.2020 враховуючи встановлені обмеження Законом Украiни «Про Державний бюджет України на 2020 рік» Державною судовою адмiнiстрацiєю України не видiлялись КОАС кошти для виплати суддiвської винагороди суддям у повному обсязi, у зв`язку з чим суд фактично був позбавлений фiнансової можливостi виплачувати суддям суддiвську винагороду у повному обсязi без встановлених Законом обмежень, тобто з незалежних вiд нього причин.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наведених вище доводів.

Враховуючи викладене у сукупності, надаючи правову оцінку аргументам сторін, враховуючи, що нараховуючи та виплачуючи позивачу за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року суддівську винагороду у розмірі, значно меншому, ніж це визначено спеціальним Законом України «Про судоустрій і статус суддів», застосувавши при виплаті 10-кратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, відповідач діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для визнання протиправними дії Київського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно із застосуванням обмежень, встановлених Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 №553-ІХ.

Порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом стягнення на її користь

суми недоотриманої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно у розмірі 165323,88 грн. з відрахуванням обов`язкових податків і зборів.

Саме такий спосіб є належним та ефективним заходом захисту порушених прав, забезпечить поновлення порушених прав позивача.

Наведені обставини враховані судом першої інстанції при перевірці законності та обґрунтованості дій відповідача на відповідність критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 КАС України.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому, підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 308, 316, 321, 322, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Київського окружного адміністративного суду залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 28 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Н.М. Єгорова

А.Ю. Коротких