Справа № 520/13178/2020
Суддя: Мороко А.С.
Дата ухвалення: 2021-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА

18 жовтня 2021 р. Справа № 520/13178/2020

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Мороко А.С., розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання судового рішення по справі № 520/13178/2020 за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Харківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України про визнання протиправним та скасування наказу, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду із заявою, в якій просила суд змінити спосіб виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 по справі № 520/13178/2020 та встановити спосіб виконання рішення шляхом стягнення з Господарського суду Харківської області на користь судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 нарахованої та невиплаченої суддівської винагороди судді Господарського суду Харківської області, ОСОБА_1 , за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року в розмірі 183351,60 грн, з яких: 25549,05 грн - за квітень 2020 року, 42772,50 грн - за травень 2020 року, 52464,13 грн - за червень 2020 року, 32586,42 грн - за липень 2020 року, 29979,50 грн - за серпень 2020 року.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату час та місце розгляду заяви про зміну способу і порядку виконання судового рішення повідомлялись належним чином, 18.10.2021 від представника Господарського суду Харківської області надійшло клопотання про розгляд заяви без його участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 378 КАС України заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду.

Дослідивши заяву про зміну способу і порядку виконання судового рішення та матеріали справи, суд встановив наступне.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 по справі № 520/13178/2020, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2021, адміністративний позов ОСОБА_1 до Господарського суду Харківської області про визнання протиправним та скасування наказу, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправними дії Господарського суду Харківської області щодо нарахування та виплати судді Господарського суду Харківської області, ОСОБА_1 , суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020, із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320,00 грн, згідно з частиною 3 статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553- IX від 13.04.2020 (в редакції, яка діяла з 18.04.2020 до 28.08.2020). Зобов`язано Господарський суд Харківської області нарахувати та сплатити невиплачену суддівську винагороду судді Господарського суду Харківської області, ОСОБА_1 , на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у розмірі 183351,60 грн, з яких: 25549,05 грн - за квітень 2020 року, 42772,50 грн - за травень 2020 року, 52464,13 грн - за червень 2020 року, 32586,42 грн - за липень 2020 року, 29979,50 грн - за серпень 2020 року. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Звернуто до негайного виконання рішення в межах суми стягнення суддівської винагороди за один місяць.

Листом від 27.07.2021 Господарський суд Харківської області повідомив позивача, що відповідно до ст. 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Отже, відшкодування видатків, пов`язаних із здійсненням судочинства, здійснюється Господарським судом Харківської області виключно за рахунок бюджетних коштів. Кошторисом на 2021 рік Господарському суду Харківської області затверджено бюджетні асигнування за КПКВК 0501020 "Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів та установ системи правосуддя" КЕКВ 2113 "Суддівська винагорода" виключно для виплати суддівської винагороди у 2021 році, тому на теперішній час відсутні бюджетні асигнування для виконання рішень суду про зобов`язання нарахувати та сплатити недоплачену частину суддівської винагороди за квітень-серпень 2020 року, зокрема і рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 по справі № 520/13178/2020.

В листі від 06.10.2021 Господарський суд Харківської області зазначив, що відповідно до ст. 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Отже, відшкодування видатків, пов`язаних із здійсненням судочинства, здійснюється Господарським судом Харківської області виключно за рахунок бюджетних коштів. Кошторисом на 2021 рік суду затверджено бюджетні асигнування виключно для виплати суддівської винагороди у 2021 році. Судом, з метою виконання рішень Харківського окружного адміністративного суду про зобов`язання нарахувати та сплатити недоплачену частину суддівської винагороди за квітень - серпень 2020 року, у тому числі, виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 у справі № 520/13178/2020, направлялись звернення на адресу ДСА України, як головного розпорядника коштів, щодо внесення змін в кошторис на 2021 рік в частині збільшення асигнувань на вищезазначені цілі. Станом на 06.10.2021 відповідні асигнування суду не надано, що унеможливлює виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 у справі № 520/13178/2020,

У довідці № 119 від 22.07.2021 Господарський суд Харківської області вказав, що вказане рішення суду виконано в частині виплати суддівської винагороди в межах стягнення суми за один місяць, що складає 25549,05 грн, у грудні 2020 року; несплачена сума за рішенням складає 157802,55 грн.

Відповідно до ч.1-3 ст. 378 КАС України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Положеннями ч.ч.2 та 3 ст. 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення містяться у статті 370 КАС України (обов`язковість судових рішень).

Згідно зі ст. 2 Закону України від 05.06.2012 року №4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган; державні підприємство, установа, організація.

Відповідно до ч.1 ст. 7 вказаного Закону виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Зазначені приписи чинного законодавства свідчать, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Однак, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку існує механізм примусового виконання рішення.

Так, положеннями Закону України Про виконавче провадження визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно із до ч.3 ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження", за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Разом з тим, суд звертає увагу, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Також, засіб юридичного захисту має бути ефективним в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 року у справі Аксой проти Туреччини (Aksoy v. Turkey), п. 95).

Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що ефективний засіб правового захисту у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі № 840/3112/18, яка враховується судом при розгляді даної справи відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України.

Положеннями ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження та примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб).

Отже, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку, саме на стадії виконавчого провадження мають бути остаточно відновлені порушені права позивача (стягувача).

Враховуючи, що в межах даної справи розглядається питання стосовно порушення прав позивача щодо виплати недоотриманої суддівської винагороди, слід враховувати, що розмір і порядок виплати суддівської винагороди визначається виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Конституційне поняття "закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін.

Судовим розглядом встановлено, що Господарський суд Харківської області добровільно виконав рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 по справі № 520/13178/2020 в частині, яка підлягала негайному виконанню та здійснив нарахування та виплату недоотриманої суддівської винагороди в розмірі 25549,05 грн.

Отже, несплачена Господарським судом Харківської області сума за вказаним судовим рішенням складає 157802,55 грн.

Враховуючи викладене та відсутність доказів повного виконання Господарським судом Харківської області рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 по справі № 520/13178/2020, суд приходить до висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 в частині зміни способу виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 по справі № 520/13178/2020 та встановлення способу виконання вказаного рішення шляхом стягнення з Господарського суду Харківської області нарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року у розмірі 157802,55 грн.

Керуючись статтями 241, 243, 254, 255, 294, 295, 378 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання судового рішення по справі № 520/13178/2020 - задовольнити частково.

Змінити спосіб виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 по справі № 520/13178/2020 та встановити спосіб виконання рішення шляхом стягнення з Господарського суду Харківської області на користь ОСОБА_1 нарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року у розмірі 157802 (сто п`ятдесят сім тисяч вісімсот дві) грн 55 коп.

В задоволенні решти вимог заяви - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Кодексом адміністративного судочинства України.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду повністю або частково у випадках, визначених статтею 294 цього Кодексу. Оскарження ухвали суду, яка не передбачена статтею 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.С. Мороко