Справа № 280/3022/21
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2021-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

18 жовтня 2021 року м. Дніпросправа № 280/3022/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.
суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2021 р. (суддя Сацький Р.В., повне судове рішення складено 15.06.2021 р.) в справі № 280/3022/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування пункту 21 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, № 18 від 15.02.021 р., зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із настанням інвалідності 1 групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконання інтернаціонального обов`язку відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975, у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2019 р.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2021 р. позов задоволено, визнано протиправним та скасовано пункт 21 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, № 18 від 15 лютого 2021року; зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із настанням інвалідності І групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2019 р.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вказує, що оскільки позивач був звільнений з військової служби у 1993 році, а інвалідність первинно встановлено 09.03.1994 р., тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (01.01.2014 р.), а позивачу групу інвалідності змінено більше ніж через 25 років після первинного встановлення інвалідності, тому підстав для прийняття комісією позитивного рішення про виплату одноразової грошової допомоги немає.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу в лавах Збройних Сил України в період з 18.08.1970 р. по 09.02.1993 р., що підтверджується військовим квитком № НОМЕР_1 від 04.03.1993 р.

Позивачу 09 березня 1994 року первинно встановлено III групу інвалідності внаслідок захворювання, отриманого під час проходження військової служби, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії МСЕ № 096608.

Згідно з довідкою до акту огляду медико-експертною комісією серії АВ №1022481 від 08.04.2019 позивачу встановлено I «Б» групу інвалідності, причина інвалідності пов`язана з виконання інтернаціонального обов`язку в країнах, які ведуть бойові дії.

Позивач 17 листопада 2020 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про направлення документів до Міністерства оборони України з метою призначення і виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності, передбаченої Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У березні 2020 року позивач отримав витяг з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України N° 18 від 15 лютого 2021 року, відповідно до якого відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги та зазначено, що позивач звільнений до набуття чинності Закону України від 04 квітня 2006 року № 3597-ІУ «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, а інвалідність первинно встановлена до 01 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Також групу інвалідності позивачу змінено понад дворічний термін після встановлення первинної групи інвалідності.

Встановивши, що позивачу встановлено I групу інвалідності 10 квітня 2019 року, а відмовлено йому у призначенні такої допомоги 15 лютого 2020 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач звернувся за вказаною допомогою межах строку, передбаченого пунктом 8 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ.

Суд першої інстанції, вважаючи, що відповідач протиправно відмовив у призначенні одноразової грошової допомоги, прийнявши до уваги наявність у позивача права на отримання останньої, дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача у спірному випадку є саме зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу відповідно до приписів Порядку №975 та статті 16 Закону №2011-ХІІ.

Суд визнає приведений висновок необґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу в період з 18.08.1970 р. по 09.02.1993 р., підтвердженням чого є записи у військовому квитку № НОМЕР_1 .

Позивачу після звільнення з військової служби вперше 09.03.1994 р. встановлено III групу інвалідності внаслідок захворювання, отриманого під час проходження військової служби, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії МСЕ № 096608.

Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ №1022481 від 08.04.2019 р. позивачу встановлено I «Б» групу інвалідності, інвалідність пов`язана з виконання інтернаціонального обов`язку в країнах, які велись бойові дії.

ОСОБА_1 17.11.2020 р. звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про направлення документів до Міністерства оборони України з метою призначення і виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності, передбаченої Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За змістом витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України № 18 від 15.02.2021 р. ОСОБА_1 відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги з тих підстав, що позивач звільнений з військової служби до набуття чинності Закону України від 04.04.2006 р. № 3597-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, а інвалідність вперше встановлена до 01.01.2014 р., тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Крім того, у протоколі зазначено, що групу інвалідності позивачу змінено понад дворічний термін після встановлення первинної групи інвалідності.

Спірним під час апеляційного перегляду справи є наявність у позивача як військовослужбовця, яким отримана поранення (травма) під час виконання обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії, на отримання одноразової грошової допомоги при збільшенні групи інвалідності більше ніж через два роки після первинного встановлення інвалідності.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі - Закон №2011-XII), частиною першою статті 3 Закону №2011-XII передбачено, що цей закон поширюється, зокрема, на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби.

Законом №328-V від 03.11.2006 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб», який набрав чинності 01.01.2007 р., статтю 16 Закону №2011-ХІ викладено в новій редакції, яка діяла з 01.01.2007 р. до 01.01.2014 р., та якою було введено поняття «одноразова грошова допомога».

За змістом частини першої статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 16-2 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

На виконання частини дев`ятої статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ, якою передбачено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України, постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі- Порядок №975).

Пунктом 2 цієї постанови встановлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

- допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 № 284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2007 № 1331;

- допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

- у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

- у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності.

Отже, на час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги було визначено, що моментом виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності.

Згідно зі статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ, в редакції, чинній з 10.05.2006 р., виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Статтею 41 Закону № 2232-XII в редакції Закону України від 04.04.2006 № 3597-IV, чинній з 10.05.2006 по 01.01.2007, вперше законодавчо передбачено державне страхування і виплати в разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми, каліцтва) або захворювання чи інвалідності військовослужбовців Збройних Сил України, інших військових формувань та призваних на збори військовозобов`язаних та, зокрема, встановлено, що у разі каліцтва, заподіяного військовослужбовцю під час виконання службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі від трирічного до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, і призначається пенсія по інвалідності.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17.07.2019 у справі № 806/5360/15.

В цьому випадку позивачу вперше була встановлена ІІІ група інвалідності 09.03.1994 р., однак він протягом трьох років з моменту ї встановлення не звертався за призначенням одноразової грошової допомоги.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04.07.2012 р. № 5040-VI (також - Закон № 5040-VI) Закон № 2011-XII доповнено статтями 16-1, 16-2, 16-3, 16-4.

Відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень Закону № 5040-VI він набирає чинності з 01.01.2014.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень цього Закону його дія не поширюється на осіб, стосовно яких до набрання чинності цим Законом прийнято рішення про виплату їм одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, або які отримали замість зазначеної допомоги інші компенсаційні виплати відповідно до законодавства.

Відповідно до частини восьмої статті 16-3 Закону № 2011-XII особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Верховний Суд у постанові від 03.08.2021 у справі № 480/4365/20 дійшов висновку, що оскільки до набрання чинності Закону № 5040-VI законодавством не було установлено строків звернення заінтересованої особи до уповноваженої особи щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги, то до випадків, які сталися до 01.01.2014 і щодо яких уповноваженим органом не було прийнято рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, трирічний строк, установлений статтею 16-3 Закону № 2011-XII, необхідно застосовувати з 01.01.2014. Строкові обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги установлені частиною восьмою статті 16-3 № 2011-XII, яка набрала чинності з 01.01.2014, та відповідно до пункту 2 Перехідних положень Закону № 5040-VI застосовується і до випадків, які сталися до 01.01.2014, однак щодо яких рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, не приймалося.

Згідно з пунктом 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який набрав чинності з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У подальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 15.07.2020 у справі № 240/10153/19 зазначив наступне: «Змістовно абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII є конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому даної статті. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється. Окрім того, абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII встановлює обмеження дворічним строком не лише для зміни групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, а також і для зміни причини інвалідності. Обидві ці норми (абзац перший та другий пункту 4 статті 16-3 Закону) передбачають дворічний строк, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі. Зазначені правові норми є нормами прямої дії і поширюються на всіх військовослужбовців».

Ухвалюючи цю постанову, Судова палата відступила від правового висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №295/3091/17, від 21.06.2018 у справі № 760/11440/17, від 30.09.2019 у справі № 825/1380/18 та інших, де його застосовано, та дійшла наступного висновку про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII: право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду; передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01.01.2014; зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01.01.2014 чи після).

Оскільки з дня встановлення позивачеві ІІІ групи інвалідності (09.03.1994 р.) до дня встановлення позивачу І групи інвалідності (08.04.2019 р.) минуло понад два роки, а тому позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №806/2187/18, від 17.08.2021 у справі №484/295/17 та у постанові Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 15.07.2020 у справі № 240/10153/19 і суд не знаходить підстав для відступу від такого висновку.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, що позивач має право на отримання вказаної допомоги без обмеження дворічним терміном після первинного встановлення групи інвалідності за наведеного вище правового регулювання та встановлених обставин у справі є помилковими, а відтак висновки суду першої інстанції є помилковими.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини 6 статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2021 р. в справі № 280/3022/21 задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2021 р. в справі № 280/3022/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Ухвалити в справі № 280/3022/21 нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття 18.10.2021 р. та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 18.10.2021 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко