Справа № 640/6803/21
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2021-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2021 року м. Київ № 640/6803/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

установив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної фіскальної служби України, у якій, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.05.2018 у справі № 826/19490/16 за період з 19.05.2018 по 25.05.2021 включно в розмірі 470 589,80 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що Державною фіскальною службою України допущено затримку виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.05.2018 у справі № 826/19490/16 про поновлення на роботі ОСОБА_1 з 19.05.2018 по 25.05.2021.

Тому, з огляду на положення статті 236 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) позивач має право на виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за вказаний час затримки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.04.2021 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та у справі відкрито провадження. Ухвалено здійснювати розгляд справи за спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

Відповідач подав відзив на позовну заяву у якому вказав на необґрунтованість та відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 . Зауважив, що затримка у виконанні рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.05.2018 у справі № 826/19490/16 про поновлення на роботі ОСОБА_1 зумовлена виключно пасивною поведінкою позивача.

Керуючись нормою частини п`ятої статті 262 КАС України, суд здійснював розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Суд дослідив матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надав їм юридичну оцінку та встановив наступне.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.05.2018 у справі №826/19490/16 ухвалено:

- адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити;

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 19.09.2016 №3182-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу взаємодії з органами державної влади управління загальної методології оподаткування та взаємодії з органами державної влади Департаменту методологічної роботи з питань оподаткування Державної фіскальної служби України з 20.09.2016;

- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 144 175,66 грн.

- допустити негайне виконання цього рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення ОСОБА_1 з 20.09.2016 на посаді головного державного інспектора відділу взаємодії з органами державної влади управління загальної методології оподаткування та взаємодії з органами державної влади Департаменту методологічної роботи з питань оподаткування Державної фіскальної служби України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць у розмірі 7 362,89 грн.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 31.07.2018 у справі №826/19490/16 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , змінено рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.05.2018, виклавши абзац 4 резолютивної частини в наступній редакції: «Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 197 239,75 гривень». В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.05.2018 залишено без змін.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.05.2018 у справі №826/19490/16 Державна фіскальна служба України прийняла наказ від 25.05.2021 №800-о, яким, зокрема, скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 19.09.2016 №3182-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу взаємодії з органами державної влади управління загальної методології оподаткування та взаємодії з органами державної влади Департаменту методологічної роботи з питань оподаткування Державної фіскальної служби України з 20.09.2016.

Позивач вважає, що відповідач допустив затримку виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.05.2018 у справі №826/19490/16, у зв`язку із чим позивач набув право на виплату йому середнього заробітку за час затримки про стягнення якого позивач звернувся до суду із даним позовом.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

З матеріалів справи встановлено, що відповідач допустив затримку виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.05.2018 у справі №826/19490/16 про поновлення на роботі ОСОБА_1 з 19.05.2018 по 25.05.2021.

При цьому, суд не враховує доводи відповідача про те, що вказана затримка зумовлена виключно пасивною поведінкою позивача без вини відповідача, адже стаття 236 КЗпП України закріплює право особи на виплату середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, незалежно від вини власника або уповноваженого ним органу.

Доказів роботи позивача на іншій посаді у ДФС України в період з 19.05.2018 по 25.05.2021 матеріали справи не містять, а тому суд вважає, що ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.05.2018 у справі №826/19490/16 за період з 19.05.2018 по 25.05.2021.

Щодо суми середнього заробітку за час затримки виконання вказаного рішення, яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 (в редакції чинній на час прийняття рішення у даній справі) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктом 5 Порядку №100 (в редакції чинній на час прийняття рішення у даній справі) встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Згідно з пункту 8 Порядку №100 (в редакції чинній на час прийняття рішення у даній справі) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів, що минули, починаючи з дня незаконного звільнення до дня прийняття судом рішення про поновлення на роботі.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 дорівнює 342,46 грн, кількість робочих днів за період з 19.05.2018 по 25.05.2021 становить 750 днів.

Таким чином, на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути з Державної фіскальної служби України середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 256 845 грн.

Щодо доводів позивача про необхідність застосування у даному випадку пункту 10 Порядку №100, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 10 Порядку №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.

Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, можуть провадитися, якщо не передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.

Разом з цим, суд звертає увагу на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213, яка набрала чинності 12.12.2020, процитований пункт 10 виключений з Порядку №100.

Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України).

Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).

За змістом рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/2011, що вказані положення Основного Закону України передбачають загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме: принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні від 12 липня 2019 року №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України зазначає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

Конституційний Суд України у рішенні від 18 червня 2020 року №5-р(II)/2020 зауважив, що імператив надання дієвості принципові верховенства права (правовладдя) вимагає одночасного застосування всіх трьох класичних формул. Принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): „закон пізніший має перевагу над давнішим" (lex posterior derogat priori) - „закон спеціальний має перевагу над загальним" (lex specialis derogat generali) - „закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим" (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Суд враховує вказані висновки Конституційного Суду України щодо застосування статті 58 Конституції України та зазначає, що:

- Порядок №100 не встановлює певних прав та обов`язків, а лише визначає порядок розрахунку середньої заробітної плати;

- зазначений пункт 10 Порядку №100 не містить норм, які пом`якшують чи скасовують юридичну відповідальність;

- підстави для застосування положень Порядку №100 виникли під час ухвалення судом даного рішення та необхідності визначення у зв`язку із цим розміру належної до стягнення на користь позивача суми середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі;

- застосування апеляційним судом пункту 10 Порядку №100 при ухваленні постанови у справі від 31.07.2018 у справі №826/19490/16 не зумовлює обов`язкового застосування вказаного пункту й у даній справі з огляду на відмінність предмету розрахунку (у справі №826/19490/16 - сума середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, у даній справі - сума середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі) та зміну підходу законодавця до проведення такого розрахунку.

Таким чином, під час ухвалення даного рішення відсутні підстави для врахування пункту 10 Порядку №100, що свідчить про необґрунтованість посилань позивача на вказаний пункт та помилковість проведеного позивачем розрахунку суми середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, суд вважає, що наявні підстави для захисту прав позивача у судовому порядку шляхом часткового задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Встановлено, що позивач звернувся до суду з позовною вимогою майнового характеру, ціна позову 470 589,80 грн, за що сплатив судовий збір у загальному розмірі 4705,9 грн.

Оскільки, за результатом судового розгляду даної справи суд дійшов висновку про задоволення позову в частині майнових вимог у сумі 256 845 грн, позивачу підлягає поверненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень судовий збір в сумі 2568,48 грн.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 256 845 грн.

Відмовити у задоволенні позову в іншій частині.

Стягнути з Державної фіскальної служби України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2568,48 грн (дві тисячі п`ятсот шістдесят вісім гривень сорок вісім копійок).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Відповідач - Державна фіскальна служба України (місцезнаходження юридичної особи: 04655, місто Київ, вулиця Львівська площа, будинок 8, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 39292197).

Суддя О.М. Чудак