Справа № 640/8208/21
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2021-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2021 року м. Київ № 640/8208/21

Колегія суддів Окружного адміністративного суду міста Києва у складі головуючого судді Вовка П.В., суддів Арсірія Р.О. та Келеберди В.І., при секретарі судового засідання Ніколайчук А.В., розглянула адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство охорони здоров`я України та Національна служба здоров`я України, про визнання протиправними та нечинними нормативно-правових актів.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) до Кабінету Міністрів України (далі також - КМУ, відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправними та нечинними:

- в повному обсязі з дати прийняття постанову КМУ від 31 жовтня 2018 року № 908 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 серпня 1998 р. № 1303»;

- з дати прийняття постанову КМУ від 27 лютого 2019 року № 135 «Деякі питання реімбурсації лікарських засобів» в частині затвердження пункту 1 Переліку постанов КМУ, що втратили чинність.

Ухвалою суду від 31 березня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у адміністративній справі.

Ухвалою суду від 20 квітня 2021 року до участі у ній в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, були залучені Міністерство охорони здоров`я України та Національна служба здоров`я України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що внаслідок прийняття оскаржуваних нормативно-правових актів він був позбавлений можливості безкоштовно отримувати лікарський засіб «Діабетон MR 60 мг», який призначений йому за станом здоров`я та який не підлягає заміні.

Відповідачем за час розгляду справи був наданий суду відзив на адміністративний позов, в якому він просить відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на відповідність вимогам чинного законодавства оскаржуваних нормативно-правових актів.

Позивачем була висловлена незгода з доводами, наведеними у відзиві відповідача, яка була оформлена у наданій суду відповіді на такий відзив.

Третіми особами були надані суду письмові пояснення по суті заявлених вимог, зі змісту яких вбачається їх незгода з такими вимогами позивача.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, інвалід ІІ групи.

У позивача діагностовано захворювання на діабет 2 типу середнього ступеня важкості, декомпенсація, у зв`язку з чим йому рекомендовано вживати, у тому числі, лікарський препарат «Діабетон MR 60 мг».

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 1998 року № 1303 (далі також - Постанова № 1303) затверджено перелік груп населення, у разі амбулаторного лікування яких лікарські засоби відпускаються безоплатно або на пільгових умовах.

У зв`язку із захворюванням позивача, що не заперечується відповідачем, він відносився до категорії осіб, яким передбачено відшкодування вартості лікарських засобів відповідно до переліку груп населення, затвердженого Постановою № 1303.

Натомість, оскаржуваною постановою КМУ від 31 жовтня 2018 року № 908 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 серпня 1998 р. № 1303» (далі також - Постанова № 908) до Постанови № 1303 було внесено зміни, а саме, абз. 2 п. 1 викладено у наступній редакції: «Безоплатно і на пільгових умовах відпускаються лікарські засоби, які зареєстровані в Україні в установленому порядку та включені до галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я, крім лікарських засобів, що включені до переліку міжнародних непатентованих назв лікарських засобів, згідно з додатком до постанови Кабінету Міністрів України від 9 листопада 2016 p. № 863 «Про запровадження відшкодування вартості лікарських засобів» (Офіційний вісник України, 2016 p., № 95, ст. 3103; 2018 p., № 26, ст. 933), та до Реєстру лікарських засобів, вартість яких підлягає відшкодуванню, що затверджується Міністерством охорони здоров`я.».

Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 09 листопада 2016 року №863 «Про запровадження відшкодування вартості лікарських засобів» (далі також - Постанова № 863) було запроваджено відшкодування вартості (реімбурсацію) лікарських засобів під час амбулаторного лікування осіб, що страждають на серцево-судинні захворювання, цукровий діабет II типу, бронхіальну астму, - Урядову програму «Доступні ліки».

Між тим, з прийняттям постанови КМУ від 27 лютого 2019 року № 135 «Деякі питання реімбурсації лікарських засобів» (далі також - Постанова № 135) втратила чинність Постанова № 863 та внесені до неї зміни іншими постановами Кабінету Міністрів України.

Не погоджуючись у повному обсязі з Постановою № 908 та з Постановою № 135 в частині затвердження пункту 1 Переліку постанов КМУ, що втратили чинність, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Уряд України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Статтею 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» встановлено, що діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Крім того, Уряд спрямовує свою діяльність на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено, що з 1 квітня 2019 року через Національну службу здоров`я України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, здійснюється відшкодування вартості лікарських засобів для лікування окремих захворювань.

розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 1013-р схвалено Концепцію реформи фінансування системи охорони здоров`я (далі також - Концепція).

Одним із основних завдань реформи, відповідно до Концепції, є впровадження державного гарантованого пакета медичної допомоги: «Державні гарантії в сфері надання медичних послуг повинні бути приведені у відповідність з економічними можливостями суспільства шляхом визначення державного гарантованого пакета медичної допомоги, що базується на пріоритетах охорони здоров`я, враховує поточний економічний стан і можливості держави та фінансується з урахуванням положень статті 95 Конституції України.

Державний гарантований пакет медичної допомоги поширюватиметься на всіх громадян України та включатиме:

- первинну медичну допомогу;

- екстрену медичну допомогу (у тому числі у стаціонарі);

- основні види амбулаторних послуг за направленням лікаря загальної практики - сімейного лікаря;

- основні види стаціонарної медичної допомоги за направленням лікаря загальної практики - сімейного лікаря чи лікаря-спеціаліста, включаючи лікарські засоби для стаціонарної та екстреної медичної допомоги, вартість яких відшкодовується через встановлений державою механізм оплати відповідних видів медичної допомоги;?

- амбулаторні рецептурні лікарські засоби, які внесені до національного переліку основних лікарських засобів та вартість яких відшкодовується через механізм реімбурсації...

Під час визначення переліку послуг державного гарантованого пакета медичної допомоги, вартість яких відшкодовуватиметься державою повністю чи на основі співоплати пацієнтами, враховуватиметься такий принцип:

- послуги первинної та екстреної медичної допомоги (зокрема у стаціонарі) повністю покриватимуться державним солідарним медичним страхуванням - співоплата для таких послуг не передбачається;

- послуги спеціалістів та обстеження за направленням лікаря покриватимуться державним солідарним медичним страхуванням із співоплатою від пацієнта; без направлення лікаря пацієнт оплачуватиме повну вартість;

- послуги стаціонарного лікування та високоспеціалізовані послуги покриватимуться державним солідарним медичним страхуванням із співоплатою пацієнта;

- встановлений обсяг лікарських засобів за рецептом покривається державним солідарним медичним страхуванням із співоплатою пацієнта через механізм реімбурсації. При цьому зазначене покриття стосуватиметься лише лікарських засобів, включених до Національного переліку основних лікарських засобів.»

Як вже зазначалось вище, у 2017 року КМУ розпочав програму «Доступні ліки». Пацієнти з серцево-судинними захворюваннями, бронхіальною астмою чи діабетом II типу отримують ліки безоплатно або з незначною доплатою.

Відповідно до п. 5 ч. 1 статті 2 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення», реімбурсація - це механізм повного або часткового відшкодування суб`єктам господарювання, які здійснюють діяльність з роздрібної торгівлі лікарськими засобами, вартості лікарських засобів, що були відпущені пацієнту на підставі рецепта, за рахунок коштів Державного бюджету України.

Водночас, згідно з ч. 7 статті 9 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення», порядок реімбурсації лікарських засобів за програмою медичних гарантій на відповідний рік, типова форма договору про реімбурсацію, порядок його укладення, зміни та припинення затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» до 31 грудня 2019 року реімбурсація здійснюється для визначеного Кабінетом Міністрів України переліку медичних станів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З 1 січня 2020 року запроваджується реімбурсація вартості лікарських засобів, передбачених програмою медичних гарантій.

Відповідно до статті 9 та пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» КМУ було прийнято постанову від 17 березня 2017 року № 152 «Про забезпечення доступності лікарських засобів» (далі також - Постанова № 152), якою затверджено Порядок відшкодування (реімбурсації) вартості лікарських засобів.

Крім того, на виконання вищезазначених положень Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» було прийнято постанову №135, згідно з якою було внесено ряд змін, в тому числі до Постанови № 152, а Постанова № 863 втратила чинність.

Відшкодування вартості лікарських засобів, згідно Постанови № 152, здійснюється Національною службою здоров`я України за рахунок коштів виділених на реімбурсацію лікарських засобів («Доступні ліки») за програмою медичних гарантій.

Відшкодування вартості лікарських засобів що відпускаються в порядку відповідно до Постанови КМУ № 1303 здійснюється за рахунок асигнувань, що передбачаються державним та місцевими бюджетами на охорону здоров`я.

Таким чином, реімбурсація є одним із трьох інструментів забезпечення населення лікарськими засобами. Окрім реімбурсації, пацієнт може отримати лікарські засоби внаслідок розподілу лікарських засобів, закуплених за бюджетними програмами, а також за власний рахунок.

За наведеного вище вбачається, що відповідачем було прийнято оскаржувані постанови № 908 та № 135 на виконання вимог безпосередньо Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення», з метою раціонального використання бюджетних коштів та усунення множинності рішень щодо безоплатного і пільгового відпуску лікарських засобів під час амбулаторного лікування пацієнтів та з урахуванням Концепції реформи фінансування системи охорони здоров`я.

Крім того, суд звертає увагу на те, що доводи позивача не грунтуються на порушенні процедури прийняття оскаржуваних нормативно-правових актів.

Щодо питання забезпечення позивача лікарськими засобами, суд звертає увагу на наступне.

Положеннями статті 8 Основ законодавства України про охорону здоров`я передбачено, що держава визнає право кожного громадянина України на охорону здоров`я і забезпечує його захист.

Держава гарантує громадянам України та іншим визначеним законом особам надання необхідних медичних послуг та лікарських засобів за рахунок коштів Державного бюджету України на умовах та в порядку, встановлених законодавством.

Позивач стверджує, що внаслідок прийняття оскаржуваних постанов він був позбавлений права безоплатно отримувати лікарський засіб «Діабетон MR 60 мг» (міжнародна непатентована назва - Гліклазид (Gliclazide)).

Порядок відпуску лікарських засобів і виробів медичного призначення з аптек та їх структурних підрозділів затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 липня 2005 року № 360, зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 20 липня 2005 року за № 782/11062 (далі - Порядок № 360).

Згідно з п. 1 Порядку № 360, рецепти на лікарські засоби і вироби медичного призначення (далі - Рецепти) виписуються лікарями суб`єктів господарювання, які провадять господарську діяльність з медичної практики (далі - суб`єкт господарювання), згідно із лікарськими спеціальностями, за якими провадиться медична практика відповідно до отриманої ліцензії, та відповідно до лікарських посад (далі - медичні працівники). Рецепти на лікарські засоби, вироби медичного призначення, які відпускаються на пільгових умовах, безоплатно чи з доплатою або вартість яких підлягає державному відшкодуванню (повністю або частково), крім рецептів на лікарські засоби, які підлягають реімбурсації, що виписуються через електронну систему охорони здоров`я лікарями, які надають первинну медичну допомогу, згідно із законодавством України, дозволяється виписувати медичним працівникам суб`єктів господарювання, які провадять медичну практику, за узгодженням зі структурними підрозділами охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій.

Відповідно до п. 2 Розділу І Порядку № 360, медичні працівники, які мають право виписувати Рецепти, є відповідальними за призначення хворому ліків та додержання правил виписування Рецептів згідно із законодавством України.

Пунктом 3 Розділу II Порядку № 360 визначено, що рецепти виписуються хворому за наявності відповідних показань з обов`язковим записом про призначення лікарських засобів чи медичних виробів в медичній документації (історія хвороби, медична карта амбулаторного чи стаціонарного хворого).

Рецепти виписуються на лікарські засоби, зареєстровані в Україні, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до п. 3 Розділу III Порядку № 360, на рецептах зазначається міжнародна непатентована назва лікарського засобу. Торговельна назва зазначається, якщо лікарський засіб не має міжнародної непатентованої назви, належить до лікарських засобів біологічного походження або подібних біологічних лікарських засобів (біосимілярів).

Враховуючи вимоги Порядку № 360, лікарський засіб, зазначений у позові (торгівельна назва «Діабетон MR 60 мг») підлягає призначенню та виписуванню рецепту лікарем із зазначенням в рецепті саме міжнародної непатентованої назви - Гліклазид (Gliclazide), а не конкретної торгівельної назви.

Постановою № 152 затверджено порядок реімбурсації (відшкодування) лікарських засобів по програмі «Доступні ліки» для пацієнтів що страждають на серцево-судинні захворювання, цукровий діабет II типу, бронхіальну астму.

Відповідно до пункту 2 постанови № 152 реімбурсації підлягають зареєстровані в Україні готові лікарські засоби, які включені до:

- Національного переліку основних лікарських засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2009 року № 333 «Деякі питання державного регулювання цін на лікарські засоби і вироби медичного призначення»;

- переліку станів та міжнародних непатентованих назв лікарських засобів, реімбурсація яких передбачена програмою державних гарантій медичного обслуговування населення (далі - перелік міжнародних непатентованих назв лікарських засобів);

- Реєстру лікарських засобів, які підлягають реімбурсації.

Згідно з п. 5 Постанови № 152, лікарські засоби, які підлягають реімбурсації, відпускаються на підставі рецептів, виписаних відповідно до правил, затверджених МОЗ, через електронну систему охорони здоров`я лікарями, які надають первинну медичну допомогу (далі - електронні рецепти).

Приписами п. 6 Постанови № 152 визначено, що електронні рецепти виписуються у межах помісячних обсягів бюджетних асигнувань, передбачених для реімбурсації лікарських засобів у плані асигнувань (за винятком надання кредитів з бюджету) загального фонду бюджету за бюджетною програмою, за рахунок коштів якої фінансується програма державних гарантій медичного обслуговування населення. У разі коли загальна вартість лікарських засобів за всіма виписаними електронними рецептами у відповідному місяці дорівнює сумі бюджетних асигнувань на реімбурсацію лікарських засобів за договорами про реімбурсацію, встановлених у плані асигнувань (за винятком надання кредитів з бюджету) загального фонду на цей місяць, виписування електронних рецептів через електронну систему охорони здоров`я (далі - система) припиняється до початку наступного місяця.

Згідно з п. 7 Постанови № 152, відпуск лікарських засобів за електронним рецептом здійснюється в аптеках чи аптечних пунктах, які здійснюють відпуск лікарських засобів згідно з договором про реімбурсацію, укладеним між НСЗУ та суб`єктом господарювання (далі - договір про реімбурсацію), незалежно від місця проживання пацієнта чи місця надання медичних послуг.

Наказом МОЗ України від 15 лютого 2021 року № 251 затверджено Реєстр лікарських засобів, що підлягають реімбурсації.

До Реєстру лікарських засобів, що підлягають реімбурсації включено вісім лікарських засобів, що містять діючу речовину Гліклазид (Gliclazide), два з яких пацієнт може отримати повністю безоплатно, а інші з доплатою на його вибір.

Таким чином, лікарський засіб Гліклазид (Gliclazide) можна отримати безоплатно або з доплатою згідно вимог Постанови № 152 в рамках програми реімбурсації «Доступні ліки».

Враховуючи викладене вбачається, що позивач має право на безоплатне отримання лікарських засобів відповідно до вимог, встановлених Постановою № 152. А оскільки, як було встановлено вище, оскаржувані постанови у межах наданих законом повноважень та на виконання вимог безпосередньо Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення», суд не вбачає правових підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки оскаржувані положення, в зазначеній вище частині, відповідають вказаним у ч. 2 статті 2 КАС України критеріям.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 264 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Кабінету Міністрів України (01008, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 12/2), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство охорони здоров`я України (01601, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 7; ) та Національна служба здоров`я України (04073, місто Київ, проспект Степана Бандери, будинок 19; ), про визнання протиправними та нечинними нормативно-правових актів - відмовити.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 18 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя П.В. Вовк

Судді Р.О. Арсірій

В.І. Келеберда