Справа № 620/3360/21
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3360/21 Суддя (судді) першої інстанції: Соломко І.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області про визнання бездіяльність (відмову) Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області протиправною, шляхом скасування протиправного рішення п`ятої сесії сьомого скликання Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області від 02 березня 2021 року за №145-5/VIII та №147-5/VIII про відмову у наданні, ОСОБА_1 , дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,80 га та 0,2 га відповідно, для передачі у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Сиволозького старостинського округу Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області; зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 1,80 га та 0,2 га відповідно, для передачі у власність для ведення особистого селянського господарства відповідно до заяв від 22.01.2021 відповідно з графічним матеріалом, на якому зазначені бажані місця розташування земельних ділянок; стягнення з Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області 35000 грн. на користь ОСОБА_1 завданої моральної шкоди; зобов`язання відповідача надати звіт про виконання рішення суду.

В обґрунтування позову зазначив, що йому було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою з підстав, які не передбачені ст. 118 Земельного кодексу.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 р. позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення п`ятої сесії восьмого скликання Плиськівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області від 02.03.2021 № 145-5/VIII, № 147-5/VIII про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області.

Зобов`язано Плисківську сільську раду Борзнянського району Чернігівської області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 від 22.01.2021 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області, та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 454,00 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.07.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у порядку письмового провадження на 29.09.2021.

Розгляд апеляційної скарги 29.09.2021 не відбувся з поважних причин.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 22.01.2021 позивач звернувся до відповідача із заявами про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність на території Плиськівської ОТГ Борзнянського району Чернігівської області площею 1,8 га та площею 0,2 га для ведення особистого селянського господарства. До заяв позивачем додано: копії паспорта громадянина України та ідентифікаційний номер, графічний матеріал, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. (а.с. 44,46)

За результатами розгляду вказаних заяв, відповідач прийняв рішення № 145-5/УІІІ та № 147-5/УІІІ від 02.03.2021, якими відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Підставою для відмови у рішенні № 145-5/УІІІ, зазначив те, що на земельну ділянку площею 014 га надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою для створення громадського пасовища з метою задоволення потреб громади; у рішенні № 147-5/УІІІ - земельні ділянки відповідно до даних погосподарських та земельно-облікових книг с. Сиволож Плисківської сільської ради знаходяться в користуванні інших громадян без встановлення строку.

У свою чергу, відповідач у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі посилається на те, що земельна ділянка, на яку бажає позивач отримати дозвіл на розроблення проектів землеустрою, з кадастровим номером :02:001:0986 площею 5,8105 га та з кадастровим номером :02:001:1011 площею 24,1821 га, стосується частини земної поверхні, де вже сформовані та зареєстровані земельні ділянки. Таким чином, будь -які зміни в площі, місці розташуванні, конфігурації земельних ділянок з вказаними кадастровими номерами можливо лише на підставі технічної документації, а не проекту землеустрою.

Наведене зумовило позивача на звернення до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що, оскільки відповідач прийняв спірні рішення, з підстав, що не передбачені законом, такі підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, як надання дозволу на розроблення проекту землеустрою для створення громадського пасовища з метою задоволення потреб громади частиною сьомою статті 118 ЗК України, а також накладання бажаної земельної ділянки на інші ділянки, що перебувають у користуванні інших осіб, не передбачені.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції необґрунтованими та помилковими, позаяк наголошує на тому, що оскаржувані рішення прийняті на підставі та у спосіб, визначений чинним законодавством України, оскільки земельна ділянка, на яку бажає позивач отримати дозвіл на розроблення проектів землеустрою, з кадастровим номером :02:001:0986 площею 5,8105 га та з кадастровим номером :02:001:1011 площею 24,1821 га, стосується частини земної поверхні, де вже сформовані та зареєстровані земельні ділянки. Будь-які зміни в площі, місці розташуванні, конфігурації земельних ділянок з вказаними кадастровими номерами можливо лише на підставі технічної документації, а не проекту землеустрою. Позивач звернувся до відповідача із заявами про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка відповідно до графічних матеріалів накладається на вже зареєстровані земельні ділянки, що унеможливлює формування нової земельної ділянки. Також, апелянт вказує на те, що заяви позивача не можуть суперечити інтересам територіальної громади.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вже зазначалось вище, предметом спору є рішення відповідача від 02.03.2021 № 145-5/VIII, № 147-5/VIII, в частині, що стосується позивача, тож, для правильного вирішення даного спору, має бути надана оцінка рішенням відповідача про відмову в наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з мотивів, про які зазначені у спірних рішеннях на предмет їхньої відповідності критеріям, установленим у ч. 2 ст. 2 КАС, зокрема, чи було такі вчинено/прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Положеннями ч. 1 ст. 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до норм ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Приписами ч. 1-3, ч. 5 ст. 116 ЗК України, передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Так, повноваження відповідних органів виконавчої влади та порядок передачі земельних ділянок у власність громадянам встановлені ст. 118, 122 ЗК України.

За змістом ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для (…) ведення особистого селянського господарства (….) подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). (….) органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

При цьому, саме частиною 7 цієї норми передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Тож, з наведеного слідує, що обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови, на чому, цілком правильно наголосив суд першої інстанції.

Колегія суддів наголошує на тому, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав, за існування яких особі, яка звертається до відповідного суб`єкта із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, може бути відмовлено, і чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 ЗК України.

У свою чергу, як правильно вказав суд першої інстанції, відмова може бути визнана обґрунтованою (вмотивованою) лише тоді, коли компетентним суб`єктом владних повноважень встановлюється невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, на законодавчому рівні зобов`язано орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в наданні такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови з посиланням на нормативно-правові акти.

Слід констатувати, що зміст спірних рішень, не містить конкретну норму на підставі якої позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, а мотиви відмови, викладені у спірних актах індивідуальної дії та у відзиві на позовну заяву, як і у апеляційній скарзі, є різними, тому, не можуть свідчити про правомірність рішень.

Крім того, апелянт помилково ототожнює поняття надання дозволу на розробку проекту землеустрою та прийняття рішення про надання у власність особі земельної ділянки. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність чи користування.

Так, підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою відповідач вказав, що на земельну ділянку площею 014 га надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою для створення громадського пасовища з метою задоволення потреб громади, та земельні ділянки відповідно до даних погосподарських та земельно-облікових книг с. Сиволож Плисківської сільської ради знаходяться в користуванні інших громадян без встановлення строку.

Отже, з наведеного слідує, що, фактично, позивачу було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою у зв`язку із намірами сільської ради оформити та використовувати бажану земельну ділянку під громадські пасовища, та знаходження земельної ділянки в користуванні інших осіб, однак, вказані підстави відмови не відповідають тим, які визначені ч. 7 ст. 118 ЗК України. Цей перелік є вичерпним. Наміри виділити земельні ділянки під громадські пасовища та знаходження земельних ділянок в інших осіб у користуванні без підтвердження зареєстрованого права, не є підставою для відмови особі у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач прийняв спірні рішення, які по суті не відповідають фактичним обставинам, а саме, не було встановлено невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, а тому відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, що не передбачені законом, оскільки така підстава для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, як «на земельну ділянку надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою для створення громадського пасовища з метою задоволення потреб громади, та земельні ділянки відповідно до даних погосподарських та земельно-облікових книг с. Сиволож Плисківської сільської ради знаходяться в користуванні інших громадян без встановлення строку» ч. 7 ст. 118 ЗК України не передбачена, а отже є протиправною.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що земельна ділянка, на яку бажає позивач отримати дозвіл на розроблення проектів землеустрою, з кадастровим номером :02:001:0986 площею 5,8105 га та з кадастровим номером :02:001:1011 площею 24,1821 га, стосується частини земної поверхні, де вже сформовані та зареєстровані земельні ділянки і накладається на вже зареєстровані земельні ділянки, що унеможливлює формування нової земельної ділянки, що підтверджує Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 26.04.2021, не можуть бути прийняті до уваги, позаяк, у спірних рішеннях відсутні посилання на мотиви та докази, на які під час розгляду спору в суді наголошує відповідач.

Частинами 1 та 2 ст. 79-1 ЗК України, передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Згідно з приписами ч. 6 , ч. 7 ст. 79-1 ЗК України, формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок є різними за своєю суттю документами із землеустрою, не є тотожними за процедурою виконання цієї документації.

Надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта.

Натомість, коли йдеться про формування земельної ділянки з частини вже сформованого земельного масиву, що має кадастровий номер, її відведення відбувається на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки.

Так, згідно із ч. 1 ст. 25 Закону № 858-IV, документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації, до видів якої належить технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (пункт «й» частини другої статті 25).

За загальним правилом, визначеним положеннями ст. 50 Закону № 858-IV, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Згідно з положеннями ст. 56 Закону № 858-IV, технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок включає: а) пояснювальну записку; б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації; в) кадастрові плани земельних ділянок, які об`єднуються в одну земельну ділянку, або частини земельної ділянки, яка виділяється в окрему земельну ділянку; г) матеріали польових геодезичних робіт; ґ) акт приймання-передачі межових знаків на зберігання при поділі земельної ділянки по межі поділу; д) перелік обтяжень прав на земельну ділянку, обмежень на її використання та наявні земельні сервітути; е) нотаріально посвідчену згоду на поділ чи об`єднання земельної ділянки заставодержателів, користувачів земельної ділянки (у разі перебування земельної ділянки в заставі, користуванні); є) згоду власника земельної ділянки, для земель державної власності - органу, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою, на поділ чи об`єднання земельних ділянок користувачем (крім випадків поділу земельної ділянки у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, розташований на ній).

Тобто, поділ та об`єднання земельних ділянок, за свою суттю, фактично, є формуванням нової чи нових земельних ділянок, що передбачає певну процедуру щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, його погодження та затвердження в порядку, встановленому ЗК України, який визначає вичерпний перелік підстав для відмови у наданні такого дозволу, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже земельна ділянка може бути виділена із вже сформованої земельної ділянки та їй має бути присвоєний інший кадастровий номер, за наявності документів, передбачених наведеними нормами.

Наміри узаконити виділення земельної ділянки під громадські пасовища не є підставою для відмови особі у реалізації гарантованого Конституцією права на землю, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.09.2020 у справі № 815/6309/16.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні спору було правильно обрано спосіб захисту в контексті спірних правовідносин, з дотриманням норм КАС України та без втручання у дискреційні повноваження відповідача.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Крім того, до суду першої інстанції стороною позивача було подано клопотання про розподіл витрат позивача на правничу допомогу в розмірі 6500,00 грн. Суд ухвалив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. Перевіряючи доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з ч. 4 та ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У силу приписів ч. 6 та ч. 7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

За приписами ч. 9 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Так, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом даної справи, у розмірі 6500,00 грн. суду першої інстанції було надано договір про надання правової допомоги № 04/01 від 04.01.2021, додаткову угоду до договору від 04.01.2021, копію свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю , акт здачі-приймання наданої правової допомоги від 11.05.2021.

За умовами зазначеного вище договору, розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги складає 6500,00 грн.

Водночас, дана справа відноситься до справ незначної складності, розгляд якої проводився в порядку спрощеного позовного провадження, цей спір не потребував значних затрат часу, а підготовка цієї справи до розгляду у суді не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи для адвоката, зокрема, в частині ознайомлення з документами та підготовки позовної заяви до суду. Тож, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що вартість витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6500,00 грн, що заявлена до стягнення з відповідача, є завищеною. Вказані витрати не можна вважати такими, що є «неминучими», з огляду на що, обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 3000,00 грн.

При цьому, сплата/несплата за вказані послуги адвоката, не є підставою для відмови у розподілі витрат на професійну правничу допомогу адвоката у силу норм п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України.

При цьому, до суду апеляційної інстанції стороною позивача було надано заяву про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 12408 грн., які складаються, зокрема, і з витрат на юридичні послуги у суді першої інстанції, а також, витрат на юридичні послуги у суді апеляційної інстанції.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що питання щодо стягнення судового збору за подачу позовної заяви та витрати на юридичні послуги у суді першої інстанції було вирішено судом першої інстанції.

Що стосується витрат адвоката понесених в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, варто зазначити, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Також, на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

За таких обставин, колегія суддів, розглянувши та перевіривши зміст наданих стороною позивача документів на підтвердження витрат, понесених на надання правничої допомоги адвоката в суді апеляційної інстанції, вважає, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн. пов`язані з апеляційним переглядом справи в суді, проте, не є співмірними по відношенню до складності справи, адже апеляційна скарга розглядалась у письмовому провадженні, відзив не містив нових доказів чи обґрунтувань, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення заявленої суми до стягнення з відповідача до 2000 грн., що відповідає встановленим процесуальним законодавством критеріям, зокрема, співмірності та пропорційності.

Тож, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті спору та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, доводи та вимоги позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу від 27.09.2021 щодо незгоди з рішенням суду першої інстанції не можуть бути враховані та вирішені, оскільки, у разі незгоди з судовим рішенням, сторона у справі має право на звернення до суду з апеляційною скаргою, тільки під час розгляду якої, суд апеляційної інстанції має надавати правову оцінку доводам такої скарги та вирішувати вимоги у відповідності до норм КАС України.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 р. - залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн. (дві тисячі гривень).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко