Справа № 260/3979/21
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2021-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 рокум. Ужгород№ 260/3979/21

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Рейті С.І.

при секретарі судового засідання Ватлін Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Буштинської селищної ради Тячівського району про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 12 жовтня 2021 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складено 18 жовтня 2021 року.

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Буштинської селищної ради Тячівського району (далі відповідач, Буштинська селищна рада), в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані відпустки за час проходження державної служби у органах місцевого самоврядування в кількості 30 календарних днів за період 2000-2001 років в сумі 10035,65 грн. та 20 календарних днів за період з 1 червня по 14 листопада 2020 року, в сумі 6 690,44 грн., всього в сумі 16 746 грн., вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу компенсацію за 30 календарних днів відпустки період 2000-2001 років в сумі 10 035,65 грн., за 20 днів з 1 червня по 14 листопада 2020 року в сумі 6 690,44 грн., всього 16 746,00 грн., вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат в сумі 27 400,00 грн. (13700+13700) та середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, стягнути судовий збір.

Обґрунтовуючи вимоги позивачем зазначено, що 01 червня 2000 року вона була призначена секретарем Кричівської сільської ради. 14 листопада 2020 року позивач була звільнена з посади секретаря сільради та виконкому у зв`язку із закінченням повноважень ради, згідно ст. 50 Закону України «Про місцеве самоврядування» та рішення № 1 від 14.11.2020 року сесії сільської ради. На день звільнення позивач мала невикористані відпустки за час проходження державної служби у органах місцевого самоврядування, а саме 30 календарних днів за пророблений період 2000-2001 років та 20 календарних днів за період роботи з 01 червня по 14 листопада 2020 року, відповідно компенсація складає за 30 календарних днів - 10 035,65 грн., за 20 днів - 6 690,44 грн., всього 16 746,00 грн. Також позивачу не була виплачена вихідна допомога. Зазначену бездіяльність відповідача вважає протиправною, та такою що порушує її права.

Ухвалою судді від 08.09.2021 року відкрито провадження у даній адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, запропоновано відповідачеві надати відзив на позовну заяву у разі її заперечення.

05.10.2021 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач не погоджується з вимогами позовної заяви, вважає їх необґрунтованими та зазначає наступне. Так, зазначає, що законодавство яким керується позивач, а саме Законами України «Про державну службу» та «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів у зв`язку з проведенням адміністративної реформ» від 14 січня 2020 року № 440-ІХ внесені зміни до Закону України «Про державну службу України» позивача не стосуються, оскільки секретар ради є виборною посадою, яка обирається або затверджуються відповідною радою, згідно із ст. 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та на яку поширюється Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні». Крім цього, звертає увагу, що компенсації за невикористану відпустку, вихідну допомогу заявлену позивачем не може бути нараховано та розраховано Буштинською селищною радою через те, що в розподільному балансі Кричівської сільської ради станом на 01 січня 2021 року та в передавальному акті с. Кричево від 25 січня 2021 року (що є додатком до рішення першої сесії Буштинської селищної ради VIII скликання від 24.12.2020 року №1) у п.1.4 Дебіторська заборгованість з оплати праці відсутня.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача, 01 червня 2000 року ОСОБА_1 була призначена секретарем Кричівської сільської ради. У 2006 та 2010 роках позивач була обрана секретарем Кричівської сільської ради.

В подальшому, 14.11.2020 року, на підставі рішення № 1 від 14.11.2020 року сесії VIII скликання, ОСОБА_1 звільнена з посади секретаря сільської ради та виконкому у зв`язку із закінченням строку повноважень ради, згідно п. 1 ст. 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

На переконання позивача під час звільнення відповідач не здійснив із нею повного розрахунку не нарахував та не виплатив компенсацію за невикористані відпустки в кількості 30 календарних днів за період 2000-2001 років та 20 календарних днів за період з 01 червня по 14 листопада 2020 року, а також вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Як вбачається з довідки Буштинської селищної ради від 01.06.2021 року № 67, така видана виконавчим комітентом Буштинської селищної ради гр. ОСОБА_1 про те, що при закінченні її повноважень 14 листопада 2020 року Кричівська сільська рада не виплатила компенсацію за невикористану відпустку строком 30 календарних днів за пророблений період 2000-2001 рр. у сумі 10 035,65 грн. та 20 календарних днів (за період роботи з 01 червня по 14 листопада 2020 р.) за 2020 рік у сумі 6 690,44 грн.

До спірних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить висновки по суті пору.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі - Закон № 2493-III), служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Статтею 3 Закону № 2493-III передбачено, що посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Відповідно до ст. 21 Закону № 2493-III посадовим особам місцевого самоврядування надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законами України не передбачено тривалішої відпустки, з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Посадовим особам, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю до 15 календарних днів. Порядок і умови надання додаткових оплачуваних відпусток встановлюються Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок і умови надання державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування додаткових оплачуваних відпусток» № 250 від 27 квітня 1994 року (далі - Постанова № 250) державним службовцям, які мають стаж державної служби понад 10 років, посадовим особам місцевого самоврядування, які мають стаж служби в цих органах понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 5 календарних днів, а починаючи з 11-го року ця відпустка збільшується на 2 календарних дні за кожний наступний рік. Тривалість додаткової оплачуваної відпустки не може перевищувати 15 календарних днів. Додаткові оплачувані відпустки державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування надаються одночасно із щорічною відпусткою згідно з установленим графіком або за згодою сторін окремо від неї.

Пунктами 2, 3, 5, 9 Постанови Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 року № 270 «Про затвердження Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток» державним службовцям, які мають стаж державної служби понад п`ять років, надається додаткова відпустка тривалістю один календарний день. Починаючи з шостого року стажу державної служби ця відпустка збільшується на один календарний день за кожний наступний рік. Тривалість додаткової відпустки не може перевищувати 15 календарних днів. Додаткова відпустка конкретної тривалості надається державним службовцям після досягнення відповідного стажу державної служби. Додаткова відпустка надається державним службовцям одночасно із щорічною основною оплачуваною відпусткою або окремо від неї за згодою між державним службовцем і керівником державної служби в державному органі відповідно до затвердженого графіка відпусток. Під час звільнення державного службовця йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні додаткової відпустки.

За правилами частини першої статті 4 Закону України «Про відпустки» установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

У розумінні Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної і додаткової заробітної плати. Основна заробітна плата - оплата за виконаних роботу відповідно до встановлених норм праці, що встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів), відрядних розцінок та посадових окладів (ставок заробітної плати). Додаткова заробітна плата включає виплати за перевиконання норм праці при відрядній формі заробітної плати, а також доплати, надбавки, премії, винагороди за вислугу років, за результатами роботи за рік, інші види заохочувальних виплат. В свою чергу суми грошової компенсації за дні невикористаної відпустки не відображаються окремо і є складовою заробітної плати.

У постанові від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 Верховний Суд зазначив, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Суд враховує, що відповідачем не надано доказів на підтвердження факту нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористані відпустки за спірний період, так само як і доказів відсутності підстав для такої виплати.

Натомість, наявною у матеріалах справи довідкою Буштинської селищної ради від 01.06.2021 року № 67 підтверджується, що при закінченні повноважень ОСОБА_1 14 листопада 2020 року Кричівська сільська рада не виплатила компенсацію за невикористану відпустку строком 30 календарних днів за пророблений період 200-2001 рр. у сумі 10 035,65 грн. та 20 календарних днів (за період роботи з 01 червня по 14 листопада 2020 р.) за 2020 рік у сумі 6 690,44 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що на час звільнення позивача з посади відповідачем безпідставно не проведено розрахунку в частині нарахування та виплати грошової компенсації за невикористану відпустку за вказаний період.

Разом з тим, позивачем невірно здійснено розрахунок компенсації за невикористані відпустки, оскільки згідно зазначеної вище довідки Буштинської селищної ради від 01.06.2021 року № 67 загальна сума компенсації становить 16 726,09 грн.

Відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані відпустки за час проходження державної служби у органах місцевого самоврядування в кількості 30 календарних днів за період 2000-2001 років в сумі 10 035,65 грн. та 20 календарних днів за період з 01 червня по 14 листопада 2020 року, в сумі 6 690,44 грн., всього в сумі 16 726,09 грн., та зобов`язання нарахувати та виплатити таку компенсацію.

Щодо вимог позивача про зобов`язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат в сумі 27 400,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280-97/ВР), місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно до ст. 25 Закону №280-97/ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до ст.ст. 1 та 2 Закону № 2493-III служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Дія цього Закону не поширюється на технічних працівників та обслуговуючий персонал органів місцевого самоврядування.

За приписами ст. 3 Закону №2493-III посадами в органах місцевого самоврядування є: - виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; - виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; - посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Слід зазначити, що відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 7 Закону №2493-III посадові особи місцевого самоврядування діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією України і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, актами органів місцевого самоврядування, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» та законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Підстави припинення служби в органах місцевого самоврядування передбачено ст. 20 Закону №2493-III. Крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України, а також у певних випадках.

Так, 14.11.2020 року, на підставі рішення № 1 від 14.11.2020 року сесії VIII скликання, ОСОБА_1 звільнена з посади секретаря сільської ради та виконкому у зв`язку із закінченням строку повноважень ради, згідно п. 1 ст. 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону № 280-97/ВР секретар сільської, селищної, міської ради працює в раді на постійній основі. Секретар ради обирається радою з числа її депутатів на строк повноважень ради за пропозицією відповідного сільського, селищного, міського голови. Зазначеним законом врегульовано питання повноваження та порядок обрання секретаря відповідної ради та припинення його повноважень.

Саме вказана норма зазначена у трудовій книжці позивача, як підстава звільнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» від 5 лютого 2015 року №157-VIII повноваження сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних, міських голів, обраних територіальними громадами, що об`єдналися, завершуються в день набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною об`єднаною територіальною громадою.

Згідно ч. 8 ст. 45 Закону № 280-97/ВР повноваження місцевої ради, обраної на позачергових, повторних або перших виборах, закінчуються в день відкриття першої сесії відповідної ради, обраної на наступних (чергових або позачергових) виборах, відтак, секретар ради є виборною посадою, повноваження якої закінчуються із закінченням строку повноважень відповідної ради.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі - Закон № 889-VІІІ), на яку посилається позивач як на підставу для виплати вихідної допомоги, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1); ліквідація державного органу (пункт 1-1).

Частиною 4 ст. 87 Закону № 889-VІІІ передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Суд зазначає, що в трудовій книжці ОСОБА_1 не вказано підставу звільнення ні статтю 87 Закону України «Про державну службу», ні загальну норму Кодексу законів про працю України, які передбачають виплату вихідної допомоги.

При цьому суд зазначає, що підстава звільнення, яка зазначена у трудовій книжці, позивачем не оскаржується, відтак, посилання позивача на норму права, передбачену ст. 87 Закону України «Про державну службу», якою встановлено підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника та виплату вихідної допомоги у розмірі не менше ніж двохмісячний заробіток - є безпідставними та необґрунтованими.

Що стосується вимоги про зобов`язання виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, то суд вказує на те, що дана позовна вимога є передчасною, так як фактичний розрахунок щодо виплати компенсації за невикористані відпустки ще не настав.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та, відповідно, наявність правових підстав для задоволення позову частково, із зазначених у рішенні підстав.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Таким чином, слід стягнути з Буштинської селищної ради Тячівського району на користь ОСОБА_1 сплачений нею при зверненні до суду судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 908,00 грн.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області (Закарпатська область, Тячівський район, смт. Буштино, вул. Головна, 91, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані відпустки за час проходження державної служби у органах місцевого самоврядування в кількості 30 календарних днів за період 2000-2001 років в сумі 10035,65 грн. та 20 календарних днів за період з 01 червня по 14 листопада 2020 року, в сумі 6690,44 грн., всього в сумі 16726,09 грн. (шістнадцять тисяч сімсот двадцять шість гривень дев`ять копійок).

3. Зобов`язати Буштинську селищну раду Тячівського району Закарпатської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 30 календарних днів відпустки за період 2000-2001 років в сумі 10035,65 грн., за 20 днів з 01 червня по 14 листопада 2020 року в сумі 6690,44 грн., всього 16726,09 грн. (шістнадцять тисяч сімсот двадцять шість гривень дев`ять копійок).

4. В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Стягнути з Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

6. Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 255 КАС України, та може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, а в разі проголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частини рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

СуддяС.І. Рейті