Справа № 380/9412/21
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/9412/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2021 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу №380/9412/21 за позовом ОСОБА_1 до Рава - Руської міської ради Львівського району Львівської області про визнання протиправним і скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом до Рава - Руської міської ради Львівського району Львівської області, в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження міського голови Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області за № 158-К «Про звільнення ОСОБА_1 », від 07 травня 2021 року;

- стягнути з Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 07.05.2021. до дня поновлення на роботі.

- поновити ОСОБА_1 на посаду юрист, спеціаліст першої категорії у Рава-Руській міській раді Львівського району Львівської області з 07.05.2021 року;

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 04 квітня 2017 року позивачка працювала у Рава-Руській міській раді Жовківського району Львівської області, на посаді - юрист за трудовим контрактом (до 04.04.2018р.), а в подальшому була переведена на посаду юрист, спеціаліст 1-ї категорії, як така, що пройшла за конкурсом. 04.04.2018р. прийняла присягу посадової особи місцевого самоврядування.

Розпорядженням міського голови Рава-Руської міської ради № 158-К від « 07» травня 2021 року позивачку звільнено із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку з реорганізацією Рава- Руської міської ради Жовківського району Львівської області, таке звільнення вважає незаконним.

17 листопада 2020 року на 1-й сесії 8-го демократичного скликання Рава-Руської міської ради за підсумками виборів, набув повноваження міського голови ОСОБА_2 . У грудні 2020 року розпочалася процедура реорганізації сільських рад шляхом приєднання їх до Рава-Руської міської ради (рішення № 22 від 10 грудня 2020 року). Реорганізація Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області - не відбувалась, тільки зміна у назві ради, зокрема замінено: рада Жовківського району на раду Львівського району.

Рішенням № 5 на сесії Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області було затверджено структуру та штатну численність апарату (у кількості 59 штатних одиниць) міської ради на 2021 рік. Цим же рішенням міському голові доручено затвердити штатний розпис в межах затвердженої чисельності. Також п. 3 визначено, що рішення набирає чинності з 01.01.2021 року.

29 грудня 2020 року під № 103-К міський голова видає розпорядження «Про попередження працівників Рава-Руської міської ради про наступне вивільнення у порядку ст. 49 2 Кодексу законів про працю України». П.3 цього розпорядження передбачено: «Ознайомити з цим розпорядженням під особистий підпис працівників міської ради». 31 грудня 2020 року працівникам міської ради, зокрема і позивачці було надано згадане вище розпорядження на ознайомлення. Прочитавши розпорядження, позивачка не погодилась із таким. Перебуваючи на лікарняному, у другій половині січня 2021 року, із соціальних мереж інтернету, позивачка дізналась, про оголошення конкурсів на вакантні посади, зокрема на посаду головного спеціаліста юрисконсульта. У сільських радах яких розпочалась реорганізація шляхом приєднання до Рава-Руської міської ради, не було передбачено посади юриста. Маючи стаж роботи в ОМС (більше 3-х років) на думку позивачка першочергово мала б залишитись на посаді, зокрема на посаді головного чи провідного спеціаліста юрисконсульта. З відповідною заявою звернулась до міського голови, так як на усні звернення - відповіді не було, або ж просто ухилявся від неї.

12 квітня 2021 року від міського голови, позивачці знову надходить пропозиція щодо участі у конкурсі на заміщення вакантної посади провідного спеціаліста юрисконсульта. Таку ж пропозицію було подано й іншій посадовій особі. Тому, можна сказати, у добровільно -примусовому порядку, позивачка все ж таки подала заяву на участь у конкурсі. У зв`язку із певними сімейними обставинами, позивачкою 19 квітня була написана заява про надання частини щорічної основної відпустки терміном на 10 календарних днів.

07 травня 2021 року за розпорядженням міського голови № 158-К була звільнена з посади, юрист спеціаліст першої категорії за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із реорганізацією Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області.

Приймаючи рішення про звільнення, відповідач порушив вимоги трудового законодавства, зокрема, ч. 2 ст. 40, ст. 42, 49-2 КЗпП України в частині порядку вивільнення працівників, оскільки одночасно з попередженням про звільнення з посади не було запропоновано іншої посади, не враховано переважне право залишення на роботі, не запропоновано всі вакансії, що відповідають вимогам освіти, кваліфікації, та досвіду роботи в ОМС та які впроваджувались (існували) згідно затвердженої структури міської ради. Фактичної зміни істотних умов праці не відбулося, оскільки характер виконуваної роботи не змінився, а посадовою інструкцією головного спеціаліста юрисконсульта (чи провідного спеціаліста) окреслено ті ж обов`язки (чи у меншому обсязі), що виконувались позивачкою, зокрема й були передбачені у посадовій інструкції. Запропонована 23 квітня 2021 року, майже чотири місяці після попередження про вивільнення, посада спеціаліста у відділі соціального захисту, є значно нижчою за статусом, ніж посада, яку займала, а тому пропозиція переведення на цю посаду є протиправною.

Відповідне рішення про структуру та чисельність апарату міської ради приймалося 23 грудня 2020 року, а вводилась у дію з 01 січня 2021 року. Роботодавцем не додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників (ст. 49-2 КЗпП України). А все через те, що не враховано переважне право на залишення на роботі працівника з більш високою кваліфікацією: не зроблено жодного аналізу, хто з працівників користується перевагами, не зібрано документів на підтвердження цього факту, не створено спеціальної комісії, і як результат роботодавець на власний розсуд прийняв рішення, хто підлягає звільненню, і коли.

Порушена процедура звільнення, строки: пропозиція нерівнозначної займаній посаді робились за кілька днів до звільнення, попередження про вивільнення - за один день до набрання чинності рішення ради «Про затвердження структури та штатної чисельності...... Як передбачено статтею 36 КЗпП України у разі реорганізації підприємства дія трудового договору працівника продовжується та може бути припинена лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник (уповноважений орган) вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. З ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві, установі, організації роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Жодної вакантної посади, яка відповідає кваліфікації позивачці не пропонувалось, хоча роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

На думку позивачки, відповідач незаконно звільнив її з роботи, не запропонувавши їй всі наявні вакантні посади, які вона могла обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, що в дійсності між відповідачем та позивачкою існували трудові відносини, а саме ОСОБА_1 була прийнята на посаду юриста Рава-Руської міської ради 04.04.2017 року за строковим трудовим контрактом та 30.03.2018 року була переведена на посаду юриста-спеціаліста 1-ї категорії Рава-Руської міської ради, як така, що пройшла за конкурсом.

Відповідно до рішення №5 «Про затвердження структури та штатної чисельності апарату Рава-Руської міської ради на 2021 рік» від 23.12.2020 року з додатком, посада юрист - спеціаліст 1-ї категорії Рава-Руської міської ради не була передбачена у штатному розписі на 2021 рік.

Відповідно до Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення у межах Конституції України і законів держави. Конституція України передбачає, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

На підставі рішення сесії Рава-Руської міської ради від 10.12.2020 року №22 «Про початок реорганізації сільських рад шляхом приєднання до Рава-Руської міської ради» було проведено скорочення чисельності працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці у роботодавця - Рава-Руської міської ради. Наведеним вище рішенням №5 «Про затвердження структури та штатної чисельності апарату Рава-Руської міської ради на 2021 рік» посада юрист - спеціаліст 1-ї категорії Рава-Руської міської ради не була передбачена в штатному розписі відповідача, і на цей час такої посади немає.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 , яка займала посаду юрист - спеціаліст 1-ї категорії Рава Руської міської ради, було повідомлено про припинення з нею трудових відносин на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України згідно розпорядження міського голови №103-К «Про попередження працівників Рава-Руської міської ради про наступне вивільнення у порядку ст. 49-2 Кодексу законів про працю України» від 29.12.2020 року, листа особистого ознайомлення працівників Рава-Руської міської ради з розпорядженням міського голови Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області від 29.12.2020 року №103-К про попередження працівників про наступне вивільнення у порядку ст. 49-2 Кодексу законів про працю України.

Однак ОСОБА_1 не поставила особистого підпису на повідомленні про, що було складено відповідний АКТ від 31 грудня 2020 року.

Відповідно до розпорядження голови Рава-Руської міської ради №158-К від 07 травня 2021 року, ОСОБА_1 7 травня 2021 року звільнено з посади юрист - спеціаліст 1-ї категорії Рава-Руської міської ради за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з реорганізацією міської ради. Звільнення позивачки у 2021 році саме було обумовлене відсутністю посади юрист - спеціаліст 1-ї категорії Рава-Руської міської ради у штатному розписі, наявністю змін в організації праці та скорочення чисельності працівників у зв`язку з реорганізацією.

Отже, виносячи розпорядження №158-К від 07 травня 2021 року голова Рава-Руської міської ради діяв виключно в межах своїх повноважень та на виконання рішення Рава-Руської міської ради від 10.12.2020 року №22 «Про початок реорганізації сільських рад шляхом приєднання до Рава-Руської міської ради», яке на цей час є не скасоване та ніким не оспорено.

У зв`язку з тим, що в штатному розписі відповідача відсутня посада юрист спеціаліст 1-ї категорії Рава-Руської міської ради слід дійти висновку, що дійсно в цій установі відбулися зміни в організації праці, створилися відділи при Рава-Руській міській раді, а також відбулося скорочення чисельності працівників та вони не носять штучний характер.

Голова Рава-Руської міської ради звертався до ОСОБА_1 щодо наявності у Рава-Руській міській раді вакантних посад та пропонував їй взяти у них участь, що підтверджується Розпорядженням міського голови №22-К від 25 січня 2021 року «Про ознайомлення із вакантними посадами у Рава-Руській міській раді Львівського району Львівської області працівників Рава-Руської міської ради та працівників Волицької, Гійченської, Дев`ятирської, Забірської, Липницької, Новокам`янської, Потелицької, Річківської сільських рад», Листом №486/02-10 від 18 лютого 2021 року, Листом-пропозицією щодо участі у конкурсі юристу - спеціалісту І категорії Рава-Руської міської ради ОСОБА_1 №1121/02-17 від 12 квітня 2021 року та Листом-пропозицією щодо подальшого працевлаштування юристу - спеціалісту І категорії Рава-Руської міської ради ОСОБА_1 №1288/02-17 від 23 квітня 2021 року, однак у абзаці третьому вхідного листа №24/04-06 від 26 квітня 2021 року позивач зазначила, що не погоджується з пропозицією відповідача про переведення на посаду спеціаліста у відділ соціального захисту.

На думку позивача, відповідач не запропонував їй переведення на іншу роботу у міській раді, а тільки повідомив про можливе вивільнення у зв`язку з реорганізацією. Таке твердження є безпідставним, так, як позивачу було запропоновано можливість зайняти вільні посади в установі шляхом її переведення або взяття участі у конкурсі на заміщення вакантної посади.

Тому обов`язок щодо працевлаштування працівника при його вивільненні роботодавцем було виконано, оскільки Рава-Руська міська рада запропонувала всі наявні вакантні посади.

Датою звільнення позивачки є 07.05.2021 року і до вказаного дня позивачці було запропоновано Розпорядженням міського голови №22-К від 25 січня 2021 року «Про ознайомлення із вакантними посадами у Рава-Руській міській раді Львівського району Львівської області працівників Рава-Руської міської ради та працівників Волицької, Гійченської, Дев`ятирської, Забірської, Липницької, Новокам`янської, Потелицької, Річківської сільських рад», Листом №486/02-10 від 18 лютого 2021 року, Листом-пропозицією щодо участі у конкурсі юристу - спеціалісту І категорії Рава-Руської міської ради ОСОБА_1 №1121/02-17 від 12 квітня 2021 року та Листом-пропозицією щодо подальшого працевлаштування юристу - спеціалісту І категорії Рава-Руської міської ради ОСОБА_1 №1288/02-17 від 23 квітня 2021 року.

Однак 26 квітня 2021 року позивач подала до Рава-Руської міської ради листа вх. №24/04-06, де зазначила, що не погоджується з пропозицією відповідача про переведення на посаду спеціаліста у відділ соціального захисту а також за весь період від повідомлення про вивільнення до моменту звільнення позивач не взяла участі у жодному із конкурсів на заміщення вакантних посад у Рава-Руській міській раді. Якби позивач звернулася до відповідача з проханням прийняти її на одну з запропонованих посад, така дія була б вчинена, проте з боку ОСОБА_1 не було вчинено ніяких дій.

Такі доводи позивачки є безпідставними, оскільки позивачкою не наведено об`єктивних причин, чому вона не погодилась на переведення на вакантну посаду. Також позивачка не зверталась до відповідача з заявою про її переведення на вакантні посади, у позовній заяві не вказано причин не звернення до відповідача з такою заявою. Вказане підтверджує відсутність згоди позивачки на її переведення. Переведення позивача на вакантну посаду чи працевлаштування її на таку не можливо без її письмової заяви та згоди.

Зважаючи на вищенаведені доводи, які повністю спростовують подану позовну заяву, підстав для поновлення позивача не вбачається, позивач була законно звільнена з роботи з дотримання вимог законодавства про працю та прав і гарантій працівника, а тому позовна заява не підлягає до задоволення

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 30.06.2021 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін.

Судом встановлені наступні обставини:

23.12.2020 року рішенням відповідача за №5 затверджено структуру на штатну чисельність апарату Рава-Руської міської ради на 2021 рік.

29.12.2020 року на підставі розпорядження міського голови Рава-Руської міської ради за № 103-К «Про попередження працівників Рава-Руської міської ради про наступне вивільнення у порядку ст. 49-2 Кодексу законів про працю України» працівників Рава-Руської міської ради повідомлено про наступне вивільнення.

07.05.2021 року розпорядженням міського голови Рава-Руської міської ради «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачку звільнено з посади, юрист - спеціаліст першої категорії за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із реорганізацією Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області.

Вказані обставини сторонами у справі не заперечуються.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач вважає спірне звільнення протиправним та таким, що не відповідає вимогам законодавства.

Судом частково враховуються аргументи наведені позивачем про протиправність спірного звільнення з наступних підстав згідно встановлених судом обставин та вимог законодавства:

Відповідачем 23.12.2020 року прийнято рішенням за №5 затверджено структуру на штатну чисельність апарату Рава-Руської міської ради на 2021 рік, з яким позивачка ознайомилась 31.12.2020 року.

29.12.2020 року відповідачем прийнято розпорядження за № 103-К «Про попередження працівників Рава-Руської міської ради про наступне вивільнення у порядку ст. 49-2 Кодексу законів про працю України» працівників Рава-Руської міської ради повідомлено про наступне вивільнення, з яким позивачка не ознайомилась, про що складено відповідний акт без реєстраційного номера від 31.12.2020 року.

25.01.2021 року відповідачем прийнято розпорядження за № 22-К «Про ознайомлення із вакантними посадами у Рава-Руської міській раді Львівського району Львівської області працівників Рава-Руської міської ради та працівників Волицької, Гійченської, Дев ятирської, Забірської, Липницької, Новокам`янської, Потелицької, Річківської сільських рад», позивачка з таким ознайомилась 28.01.2021 року із написом про відсутність пропозиція про наявність вакантних посад.

07.05.2021 року розпорядженням відповідача позивачку звільнено із займаної посади.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України:

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Таким чином, згідно із ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї ж статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В цій частині суд зазначає, що законодавець по суті встановив обмеження від протиправного звільнення, шляхом визначення підстав, за яких допускається звільнення у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів саме неможливості переведення позивачки на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують та на момент попередження про наступне вивільнення, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Судом встановлено, що позивачці одночасно з попередженням про звільнення не були запропоновані усі наявні на вакансії, що відповідачем не заперечується.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Надаючи правову оцінку спірному розпорядженню суд зазначає наступне:

Стаття 43 Конституції України, гарантує позивачу, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Суд зазначає, що принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення «res judicata» (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного органу, є обов`язковим. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання).

На думку суду, спірне розпорядження про звільнення позивачки, є протиправним та підлягає скасуванню з тих підстав, що відповідач, як органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України), відповідач повинен був дотримуючись принципу юридичної визначеності у встановленому законом порядку перш за все одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці запропонувати позивачці іншу роботу і лише у випадку неможливості переведення позивачки, за її згодою, на іншу роботу, приймати спірне рішення.

З цих підстав суд констатує, що спірне рішення прийняте не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, не обґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, не безсторонньо (упереджено), не добросовісно, не розсудливо, без з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, не пропорційно, зокрема з без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення

Вказані висновки суду також узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, викладеного у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №815/1554/17, принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.

Таким чином, позовна вимога про визнання протиправним та скасування розпорядження відповідача від 07.05.2021 року за № 158-К «Про звільнення ОСОБА_1 », підлягає задоволенню.

Згідно із ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, позовна вимога поновити позивачку на посаді юрист - спеціаліст першої категорії у Рава-Руській міській раді Львівського району Львівської області з 08.05.2021 року (тобто з наступного дня), також підлягає задоволенню.

Згідно із ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100).

Згідно із п. 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно із п. 8 Порядку №100, у разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Згідно із п. 2 Порядку №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

В матеріалах справи відсутня довідка відповідача про розмір середньомісячної заробітної плати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, відповідно позовні вимоги про стягнення з Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 07.05.2021. до дня поновлення на роботі, підлягає задоволенню у спосіб зобов`язати відповідача нарахувати та виплати позивачці середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 08.05.2021.

Структура доказування це взаємозв`язок елементів, які забезпечують досягнення мети доказування. Доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, у силу закону є обов`язком певного суб`єкта.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Також суд враховує положення Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява N 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява N 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

З цих же по суті підстав, судом частково враховуються аргументи позивачки та не враховуються заперечення відповідача.

Відповідно позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Судові витрати відповідно до ст.139 КАС України стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Рава - Руської міської ради Львівського району Львівської області (80316, Львівська обл., Жовківський район, м. Рава - Руська, вул. Я. Мудрого, 3) про визнання протиправним і скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу , задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови РаваРуської міської ради Львівського району Львівської області за № 158-К «Про звільнення ОСОБА_1 » від 07 травня 2021 року.

Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на посаді юрист, спеціаліст першої категорії у Рава-Руській міській раді Львівського району Львівської області з 08.05.2021 року.

Зобов`язати Рава-Руську міську раду Львівського району Львівської області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.05.2021 року.

Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді юрист, спеціаліст першої категорії у Рава-Руській міській раді Львівського району Львівської області з 08 травня 2021 року та стягнення середнього заробітку за один місяць підлягає негайному виконанню.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Рішення складено в повному обсязі 19.10.2021 року.

Суддя Гавдик З.В.