Справа № 340/4232/21
Суддя: А.В. Сагун
Дата ухвалення: 2021-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року м. Кропивницький Справа № 340/4232/21

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сагуна А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить:

- стягнути з Департаменту патрульної поліції міста Києва різницю за надбавку за вислугу років ОСОБА_1 ;

- стягнути з Департаменту патрульної поліції міста Києва виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- стягнути з Департаменту патрульної поліції міста Києва на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки 2017-2020 роки.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що при звільненні з органів Національної поліції йому не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані основну та додаткову відпустки, за час служб 2017-2020 роки. Також, одноразову грошову допомогу при звільненні перераховано відповідачем на картковий рахунок позивача 25.08.2021 із затримкою у 20 днів, а тому просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку.

Представник відповідача у наданому до суду відзиві просив відмовити в задоволенні вимог зазначивши, що позивачем у 2017 році та 2018 році повністю використані щорічні відпустки. Також, позивачу було виплачено грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки за 2019 рік та 2021 рік ( а.с. 49-50).

Ухвалою суду від 02.08.2021 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін в адміністративній справі № 340/4232/21; зобов`язано ОСОБА_1 у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали надати до суду обґрунтування позовної вимоги, щодо стягнення з Департаменту патрульної поліції міста Києва різницю за надбавку за вислугу років ОСОБА_1 , із зазначенням, в чому полягає порушення позивача та за який період; зобов`язано відповідача у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали надати до суду:

- докази нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні;

- довідку про невикористану відпустку позивачем за 2017 - 2020 роки;

- довідку щодо середньомісячного грошового забезпечення позивача;

- довідку щодо середньоденного заробітку позивача;

- належним чином завірені копії наказів про призначення ОСОБА_1 на службу та його звільнення;

- інформацію щодо використання позивачем права на основну та додаткові відпустки за 2017 - 2020 роки, з наданням копій наказів на відпустку ( а.с.14).

Позивачу на адресу зазначену в позовній заяві, направлено ухвалу суду від 02.08.2021, яка повернулись на адресу суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою», (штамп пошти 17.08.2021), (а.с. 21).

Відповідно до ч. 6 ст. 251 КАС України ухвала суду від 02.08.2021, вважається врученою позивачу 17.08.20210 (а.с. 38).

Ухвалою суду від 30.09.2021 замінено неналежного відповідача - Департамент патрульної поліції міста Києва (вул. Федора Ернста, 3 Г, м.Київ, 03048) на належного відповідача - Департамент патрульної поліції (вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048, ); зобов`язано ОСОБА_1 у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали надати до суду обґрунтування позовної вимоги, щодо стягнення з Департаменту патрульної поліції різницю за надбавку за вислугу років ОСОБА_1 , із зазначенням, в чому полягає порушення позивача та за який період; зобов`язано відповідача - Департамент патрульної поліції у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали надати до суду:

- докази нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні позивача;

- довідку про невикористану відпустку позивачем за 2017 - 2020 роки;

- довідку щодо середньомісячного грошового забезпечення позивача;

- довідку щодо середньоденного заробітку позивача;

- належним чином завірені копії наказів про призначення ОСОБА_1 на службу та його звільнення;

- інформацію щодо використання позивачем права на основну та додаткові відпустки за 2017 - 2020 роки, з наданням копій наказів на відпустку ( а.с. 22).

Ухвала суду від 30.09.2021 засобами поштового зв`язку сторонам не направлялась, в зв`язку з відсутністю фінансування ( а.с.27).

Згідно телефонограми секретаря судового засідання з метою повідомлення позивача про винесення ухвали від 30.09.2021 здійснено телефонний дзвінок на номер НОМЕР_1 , який вказаний в позові, як засіб зв`язку з позивачем. Телефонний оператор повідомив про неможливість прийняття дзвінка ( а.с.66).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що наказом ДПП від 20.01.2017 № 20 о/с «По особовому складу» позивача прийнято на службу в поліції за конкурсом ( а.с.57).

Наказом ДПП від 28.02.2018 №174 о/с «Про надання відпусток», позивачу надано щорічну чергову основну відпустку за 2017 рік тривалістю 29 діб ( а.с.62).

Наказом ДПП від 31.01.2018 № 77 о/с «Про надання відпусток» позивачу надано частину щорічної основної чергової відпустки за 2018 рік тривалістю 15 діб ( а.с.63).

Наказом ДПП від 06.06.2018 № 542 о/с «Про надання відпусток», Позивачу надано частину щорічної основної чергової відпустки за 2018 рік тривалістю 15 діб ( а.с.64).

Наказом ДПП від 07.08.2019 № 596 о/с «По особовому складу» позивача звільнено зі служби в поліції на підставі наказу ДПП від 02.07.2019 №483, з виплатою грошової компенсації за 20 діб невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році ( а.с.58).

Наказом ДПП від 25.02.2020 № 164 о/с «По особовому складу», позивача поновлено на службі в поліції з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства ( а.с.59).

Наказом ДПП від 27.04.2021 № 364 о/с «По особовому складу» позивача звільнено зі служби в поліції з 05 травня 2021 року відповідно до п.7 ч.1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", з виплатою грошової компенсації за 12 діб невикористаної частини чергової оплачуваної відпуски за фактично відпрацьований час у календарному році ( а.с.60).

Згідно вказаного наказу станом на день звільнення стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки у календарному обчисленні становить 11 років 10 місяців 02 дні, для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби - 11 років 10 місяців 02 дні.

Відповідно до довідки старшого інспектора ВКЗ УПП у місті Києві ДПП від 28.09.2021 за обліками відділу кадрового забезпечення управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції колишній працівник управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції рядовий поліції ОСОБА_1 (0014464), поліцейський роти № 7 батальйону № 1 полку № 1 (з обслуговування правого берега):

- у додатковій за стаж служби в поліції відпустках за 2018 рік не перебував;

- у щорічній черговій основній оплачуванні та додатковій за стаж служби в поліції відпустках за 2019 та 2020 роки не перебував.

Проінформовано, що відповідно до наказу ДПП від 07.08.2019 № 596 о/с, ОСОБА_1 з 07серпня 2019 року було звільнено з виплатою грошової компенсації за 20 діб невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році ( а.с.61).

Вважаючи, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив грошову компенсацію за невикористані дні відпуски, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України "Про відпустки" №504/96-ВР від 05.11.1996 (далі - Закон №504/96-ВР) №504/96-ВР установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580- VIII ( далі по тексту - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону №580-VIII).

Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами першою та другою статті 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Положення Порядку №260 визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання).

Пунктом 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Верховним Судом при розгляді адміністративних справ предметом спору яких було правомірність дії органів Національної поліції щодо невиплати позивачам (поліцейським) грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки, що передують року звільнення, робилися різні правові висновки щодо застосування норм права до спірних правовідносин.

У даній справі судом враховується останній, за часом, правовий висновок щодо застосування норми права до спірних правовідносин, викладений в постанові Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19 (адміністративне провадження № К/9901/13369/20).

Так, право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону №580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.

Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

За викладеного вище, суд вважає безпідставними доводи сторони відповідача про те, що компенсація за невикористані додаткові відпустки обмежується тільки роком звільнення поліцейського та не поширюється на роки, що передували звільненню.

З досліджених судом доказів встановлено, що позивачу було надано щорічні чергові оплачувані відпустки за 2017 та 2018 роки.

Також, позивачу було виплачено грошову компенсацію за не використані ним дні щорічні чергові оплачувані відпустки за 2019 рік та 2021 рік.

Відповідачем не надано до суду доказів надання позивачу щорічні чергові оплачувані відпустки за 2020 рік або виплату відповідної компенсації та додаткових оплачуваних відпусток за стаж служби в поліції позивача, який, на день звільнення, складав 11 років 10 місяці 02 дні ( а.с.60).

З огляду на викладене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Суд з урахуванням положень ч. 2 ст. 9 КАС України, вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані основної та додаткових відпусток, за час служби в органах Національної поліції за період 2017-2021 роки та зобов`язати нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану основну та додаткові відпустки за період 2017-2021 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби - 05.05.2021.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

Наказом ДПП від 27.04.2021 № 364 о/с «По особовому складу» позивача звільнено зі служби в поліції з 05 травня 2021 року відповідно до п.7 ч.1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", з виплатою грошової компенсації за 12 діб невикористаної частини чергової оплачуваної відпуски за фактично відпрацьований час у календарному році. ( а.с.60).

Згідно вказаного наказу станом на день звільнення стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки у календарному обчисленні становить 11 років 10 місяців 02 дні, для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби - 11 років 10 місяців 02 дні.

Відповідно до наданих представником відповідача доказів розрахунок з позивачем при звільненні відбувся 26.05.2021 ( а.с.55,56).

Позивач обґрунтовуючи позовну вимогу зазначає, що одноразову грошову допомогу при звільненні перераховано відповідачем на картковий рахунок позивача 25.08.2021 із затримкою у 20 днів, а тому просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву не навів заперечень щодо наведених позивачем обставин.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за участь в антитерористичній операції - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами частини шостої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 № 95 "Про захист заробітної плати", ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби).

Згідно з частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності, індексація грошового забезпечення, доплати за службу в нічний час тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Суд, з урахуванням положень ч.2 ст. 9 КАС України, вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо вимоги про стягнення з Департаменту патрульної поліції міста Києва різницю за надбавку за вислугу років ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Позивачем не наведено обґрунтування позовної вимоги, щодо стягнення з Департаменту патрульної поліції міста Києва різницю за надбавку за вислугу років ОСОБА_1 , із зазначенням, в чому полягає порушення позивача та за який період та не надано доказів на підтвердження зазначених обставин.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що дана позовна вимога є необґрунтована та не підлягає задоволенню.

Судових витрат, які б підлягали стягненню на користь сторін, судом не встановлено.

Керуючись ст.ст.2, 72-77, 139, 243-246, 255, 295, пунктом 15 частини першої розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Департамент патрульної поліції (вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048, ) про стягнення середнього заробітку, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департамент патрульної поліції щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану основному та додаткові відпустки, за час служби в органах національної поліції України за 2017-2021 роки.

Зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану основну відпустку за 2020 рік, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби - 05.05.2021.

Зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 2017-2021 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби - 05.05.2021.

Зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

В задоволенні інших позовних вимог, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду А.В. Сагун