Справа № 140/5350/21
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 140/5350/21 пров. № А/857/14508/21

Восьмий апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів:

головуючого судді Кузьмича С. М.,

суддів Запотічного І.І., Шавеля Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 липня 2021 року (ухвалене головуючим суддею Мачульський В.В. у м. Луцьк) у справі № 140/5350/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправним дій, щодо відмови в задоволенні рапорту від 19.04.2021 про увільнення його від виконання службових обов`язків у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду протиправними та зобов`язати вчини дії, прийняти наказ, яким увільнити його від виконання службових обов`язків у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що 19.04.2021 він направив на адресу ГУНП у Волинській області рапорт на ім`я начальника ГУНП у Волинській області з проханням увільнити його від виконання службових обов`язків у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом. Даний рапорт відповідач отримав 20.04.2021. Листом від 05.05.2021 за № 1572/04/12/1-2021, відповідач фактично відмовив у задоволенні рапорту, зазначивши, що Законом України «Про Національну поліцію» не визначено поняття «увільнення від виконання функціональних та посадових обов`язків» однак передбачено звільнення зі служби в поліції. Також, у даному листі відповідачем вказано, що за своїм юридичним змістом поняття «увільнення від виконання службових обов`язків» не означає, що особа може працювати одночасно на двох місцях роботи. Однак позивач вважає такі дії відповідача протиправними.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09.07.2021 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції у Волинській області, щодо відмови в задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 19.04.2021 про його увільнення від виконання службових обов`язків, у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду. Зобов`язано Головне управління Національної поліції у Волинській області прийняти наказ, яким увільнити ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до закінчення особливого періоду або до дня його фактичного звільнення з військової служби.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що увільнення працівника від роботи не є тотожним із звільненням з роботи, оскільки увільнення є тим механізмом оформлення трудових відносин, що дозволяє захистити права як працівника так і роботодавця, а також найбільш відповідає змісту правовідносин, коли за працівником, за неможливості сумісництва, зберігається місце роботи, посада, середній заробіток, і при цьому особа не виконує посадові та функціональні обов`язки в силу законодавчо визначених обставин. Таким чином, роботодавець на підставі заяви (рапорту) працівника та контракту про прийняття особи на військову службу за контрактом під час мобілізації, на особливий період видає наказ про увільнення такого працівника від роботи на період військової служби і для надання йому трудових гарантій, передбачених ч. 3 ст.119 КЗпП України на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення працівника з військової служби.

На підставі викладеного вище, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії ГУНП у Волинській області, щодо відмови в задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 19.04.2021 про його увільнення від виконання службових обов`язків, у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду є протиправними, а тому є підстави зобов`язати відповідача прийняти наказ, яким увільнити ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків у зв`язку з прийняттям його на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до закінчення особливого періоду або до дня його фактичного звільнення з військової служби.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що увільнення від виконання службових обов`язків в органах поліції неможливе, зважаючи на те, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, як це встановлено Законом України «Про Національну поліцію». Відповідно особа не може працювати одночасно на двох місцях роботи, також встановлення гарантій щодо збереження місця роботи, посади і середнього заробітку не означає встановлення винятків із законодавчої заборони суміщення певних видів діяльності, в даному вадку, заборони суміщати службу в поліції та військової служби за контрактом.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що наказом ГУНП у Волинській області від 12.02.2021 № 43 о/с, ОСОБА_1 призначений на посаду дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Луцького районного управління поліції ГУНП у Волинській області.

19.04.2021 позивач подав до начальника ГУНП у Волинській області рапорт з проханням увільнити його від виконання службових обов`язків у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом.

Листом від 05.05.2021 № 1572/04/12/1-2021, відповідач відмовив позивачу в задоволенні його рапорту посилаючись на те, що Законом України «Про Національну поліцію» не визначено поняття «увільнення від виконання функціональних та посадових обов`язків», однак передбачено звільнення зі служби в поліції. Одночасно зазначаючи, що за своїм юридичним змістом поняття «увільнення від виконання службових обов`язків» не означає, що особа може працювати одночасно на двох місцях роботи.

Позивач вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 Закону України «Про Національну поліцію» за поліцейськими зберігаються всі права, визначені для громадян України Конституцією та законами України, крім обмежень, встановлених цим та іншими законами України.

Статтею 66 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейський не може під час проходження служби займатися іншою оплачуваною діяльністю, крім науково-педагогічної, наукової або творчої.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивачем 22.03.2019 року укладено контракт з Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних силах України на посаді осіб сержантського та старшинського складу.

Відтак, під час дії вказаного вище контракту ГУНП у Волинській області наказом від 12.02.2021 № 43 о/с призначено ОСОБА_1 на посаду дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Луцького районного управління поліції ГУНП у Волинській області. Даний наказ є чинним, та у встановленому законному порядку не був змінений чи скасований.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами, які застосовуються в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію мирного часу.

Положеннями статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Частинами 1 та 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Приписами ч. 1 ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Згідно зі ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Проаналізувавши норми Закону України «Про Національну поліцію», який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, та Порядок проходження служби в Національній поліції України, суд дійшов висновку, що ним не врегульовано питання звільнення зі служби в поліції внаслідок прийняття на військову службу за контрактом, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати аналогію закону, зокрема норми Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 119 КЗпП України встановлено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених, зокрема, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», надаються гарантії та пільги відповідно до цього закону.

Так, згідно з нормами ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, зокрема, прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема, частиною третьою статті 119 КЗпП України.

В силу вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, зокрема, прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток в установі незалежно від підпорядкування та форми власності. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Враховуючи вказане вище, чинне законодавство пов`язує виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, з дією особливого періоду. Разом з цим, встановлені нормами ч. 3 ст. 119 КЗпП України гарантії поширюються на всіх осіб прийнятих на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду незалежно від попереднього місця роботи.

Суд зауважує, що часткову мобілізацію в Україні оголошено та проведено у декілька етапів, зокрема: Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 №303/2014 - починаючи з 18.03.2014 по 01.05.2014; Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 06.05.2014 № 454/2014 - починаючи з 07.05.2014 по 20.06.2014; Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 21.07.2014 № 607/2014 - починаючи з 24.07.2014 по 06.09.2014; Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 №15/2015 - починаючи з 20.01.2015 у три черги протягом 210 діб по 17.08.2015.

Верховний Суд в постанові від 23.12.2020 у справі № 824/876/18-а наголосив, що з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17.03.2014) відповідно до положень Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» законодавець пов`язує настання особливого періоду. При цьому, сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації, у свою чергу, не є самостійною підставою для припинення особливого періоду та в проміжках між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.

Разом з цим, зазначені Укази Президента України мали мету - звільнення у запас військовослужбовців за призовом під час попередніх хвиль мобілізації. Тобто, вказані Укази не можуть розглядатися як такі, що завершують дію особливого періоду.

Зі змісту ч. 3 ст. 119 КЗпП України вбачається, що гарантії надаються особі під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 812/204/18, від 19.11.2019 у справі № 812/452/17, від 05.02.2020 у справі № 808/369/17 і Верховний Суд не убачає правових підстав відступити від цього висновку.

Відтак особливий період в Україні, зберігається й досі, а тому, гарантії передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, діють у повній мірі та стосуються будь-яких осіб, які призвані на військову службу протягом особливого періоду.

А тому, як зазначив суд першої інстанції, враховуючи те, що ОСОБА_1 22.03.2019 прийнято на військову службу за контрактом в умовах кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, тобто, під час дії особливого періоду, суд вважає, що на нього у повній мірі поширюються гарантії, передбачені статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та статтею 119 КЗпП України, а саме, щодо збереження за ним основного місця роботи, посади і середнього заробітку в установі в якій він працював, оскільки обов`язок щодо забезпечення збереження місця роботи, посади і середнього заробітку працівників, прийнятих на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, покладений без виключення на всі підприємства, установи та організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, в тому числі і на ГУНП у Волинській області.

З огляду на зазначене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії відповідача, щодо відмови в задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 19.04.2021 про його увільнення від виконання службових обов`язків, у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду є протиправними, а ефективним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язати Головне управління Національної поліції у Волинській області прийняти наказ, яким увільнити позивача від виконання службових обов`язків у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до закінчення особливого періоду або до дня його фактичного звільнення з військової служби, оскільки увільнення працівника від роботи не є тотожним із звільненням з роботи, оскільки увільнення є тим механізмом оформлення трудових відносин, що дозволяє захистити права як працівника так і роботодавця, а також найбільш відповідає змісту правовідносин, коли за працівником, за неможливості сумісництва, зберігається місце роботи, посада, середній заробіток, і при цьому особа не виконує посадові та функціональні обов`язки в силу законодавчо визначених обставин.

Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 липня 2021 року у справі № 140/5350/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді І. І. Запотічний
Р. М. Шавель