Справа № 380/4738/21
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2021-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/4738/21 пров. № А/857/16834/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,

за участі секретаря судового засідання Вовка А.Ю.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року (головуючого судді Кухар Н.А., ухвалене у письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м. Львів) у справі № 380/4738/21 за позовом ОСОБА_1 до Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогул, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 29.03.2021 звернувся в суд з позовом до Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області в якому просить поновити його на роботі в Новояворівській міській раді Львівської області з дати звільнення з посади спеціаліста І категорії енергоменеджера у Відділі житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури та землевпорядкування, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі, стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1300 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року задоволено позов.

Не погодившись з прийнятим рішенням Новояворівська міська рада Яворівського району Львівської області оскаржила його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права. Вказує, що судом не правильно застосовано норми закону та судову практику, що позивачу необхідно було запропонувати посаду, що замається на конкурсній основі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача Яремій О.І. апеляційну скаргу підтримала з підстав зазначених у скарзі, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_1 та представник позивача Поставитюк В.В. проти апеляційної скарги заперечили, просили скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 займав посаду спеціаліста І категорії енергоменеджера у Відділі житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури та землевпорядкування Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області.

Рішенням сесії Новояворівської міської ради №35 від 21.12.2020 «Про затвердження структури виконавчих органів ради, штатної чисельності апарату ради та її виконавчих органів» було затверджено структуру, штат і чисельність апарату ради та її виконавчих органів в новій редакції, що набирає чинності з 01 березня 2021 року (а.с. 8).

На підставі вище вказаного рішення Новояворівським міським головою було прийнято розпорядження від 24.12.2020 №148 «Про попередження працівників апарату Новояворівської міської ради про зміну в організації виробництва і праці», всіх працівників особисто під розписку було повідомлено про наступне вивільнення (а.с. 13-15).

24.12.2020 ОСОБА_1 вручено попередження про наступне вивільнення із займаної посади - спеціаліста І категорії енергоменеджера з одночасним повідомленням про те, що на даний час у структурі, штаті і чисельності апарату Новояворівської міської ради та її виконавчих органів відсутня вакантна посада, яку можна було б запропонувати йому відповідно до спеціальності та кваліфікації (а.с. 22).

Розпорядженням Новояворівського міського голови №58-к від 25.02.2021 ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 26.02.2021 у зв`язку із скороченням штату згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Не погоджуючись зі своїм звільненням, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07 червня 2001 року № 2493-ІІІ (далі - Закон № 2493-ІІІ), служба в органах місцевого самоврядування це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Також частиною 1 статті 20 Закону № 2493-ІІІ передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України.

Відповідно до пункту 2 Розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2493-ІІІ, дія Закону України «Про державну службу» поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.

У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8- рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII (далі Закону № 889-VII) на час прийняття оскаржуваного розпорядження було врегульовано процедуру звільнення державного службовця, у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то обґрунтовано застосовуються до спірних правовідносин окремі положення цього закону.

Згідно частини першої-третьої статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Стаття 40 Закону №889-VIII встановлює, що просування державного службовця по службі здійснюється з урахуванням професійної компетентності шляхом зайняття вищої посади за результатами конкурсу відповідно до цього Закону. Просування державного службовця по службі не здійснюється протягом строку застосування до нього дисциплінарного стягнення.

Як передбачено частинами перша та друга статті 41 Закону №889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу. Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Статтею 43 Закону № 889-VII передбачено, що підставами для зміни істотних умов державної служби є, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органів.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIІІ державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону ).

Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункту 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VII).

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону №889-VIII встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Водночас, процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII регулюється також нормами Кодексу законів про працю України, а саме статтями 40, 49-2 КЗпП України.

Відповідно до частини 6 статті 49-2 КЗпП України, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: - про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; - у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; - не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Водночас частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Колегія суддів враховує також те, що відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України» суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Наказ про звільнення повинен обов`язково містити підставу звільнення з нормативним посилання, тобто роботодавець повинен зазначити як причину, так і підставу звільнення з покликанням на назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акту на підставі якого проводиться звільнення працівника.

Отже, суду для прийняття законного та обґрунтованого рішення необхідно з`ясувати чи була підстава для припинення державної служби позивача та чи дотримана процедура звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішенням №35 від 21.12.2020 третьої сесії VIII скликання Новояворівська міська рада «Про затвердження структури виконавчих органів ради, штатної чисельності апарату ради та її виконавчих органів» затверджено структуру, штат і чисельність виконавчих органів Новояворівської міської ради зі статусом юридичної особи в новій редакції (Додаток 1), що набирає чинності з 01.01.2021 року та затверджено структуру, штат і чисельність апарату ради та її виконавчих органів в новій редакції (Додаток 2), що набирає чинності з 01.03.2021 року. Згідно Додатку 2 кількість працівників Відділу житлово-комунального господарства, будівництва, архітектури, благоустрою та розвитку інфраструктури 5 штатних одиниць. Ліквідації підлягала посада спеціаліста І категорії енергоменеджера у Відділі житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури та землевпорядкування (зазначену посаду займав позивач).

Таким чином, у Новояворівській міській раді відбулися зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату (ліквідація ряду посад).

Відповідно до частин 3 та 4 статті 87 Закону № 889-VIІІ, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Розпорядженням Новояворівського міського голови від 24.12.2020 №148 «Про попередження працівників апарату Новояворівської міської ради про зміну в організації виробництва і праці» відповідно до ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, рішення №35 від 21.12.2020 року третьої сесії VIII скликання Новояворівська міська рада «Про затвердження структури виконавчих органів ради, штатної чисельності апарату ради та її виконавчих органів» передбачено попередити посадових осіб апарату про зміну істотних умов праці у зв`язку із скороченням штату. Згідно із додатком 1, відповідно до якого у список цих посадових осіб увійшов і позивач.

24.12.2020 позивач ознайомлений із розпорядженням Новояворівського міського голови від 24.12.2020 №148 «Про попередження працівників апарату Новояворівської міської ради про зміну в організації виробництва і праці» та відповідно і попереджений про його звільнення, що підтверджується його підписом (а.с. 22).

Відповідачем було повідомлено та не заперечувалося в апеляційній інстанції, що станом на 25.02.2021 року були наявні наступні вакантні посади: - начальник відділу реєстрації громадян (1 од.); - робітник по ремонту і обслуговуванню будівлі (0,5 од.) та вказувалося, що у позивача відсутні кваліфікація та спеціальність на вакантних посадах.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, що спростовує доводи апелянта про неможливість переведення позивача на посаду начальника відділу реєстрації громадян як вищу за займану ним чи робітника.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності свого рішення.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що Новояворівська міська рада Львівської області не спростовує того факту, що позивачу не було запропоновано жодної з посад які були введені до штатного розпису установи, а доводи апелянта, що оскільки позивач при його попередженні 24.12.2020 під розпис про майбутнє вивільнення не виявив незгоди з цим, не вимагав пояснень з приводу причин скорочення штату працівників, копії розпорядження про скорочення, ніяким чином не виразив незгоду з майбутнім вивільненням є необґрунтованими, оскільки вони суперечать вищенаведених нормам Закону №889-VIІІ та КЗпП України, щодо порядку звільнення держслужбовців та відповідних гарантій при їх вивільнені.

За приписами частини 1 статті 235 КЗпП України, в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень діяв не у спосіб, визначений законом, а оскаржуване розпорядження №58-к від 25.02.2021 «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » прийнято не на підставі, визначеній Законом №889-VІІІ та КЗпП України, тому такий є протиправним та підлягає скасуванню, а позивача поновлено правомірно на посаді спеціаліста І категорії енергоменеджера у Відділі житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури та землевпорядкування виконавчого комітету Новояворівської міської ради Львівської області.

Середній заробіток позивача визначений за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 та апелянтом не приведено доводів щодо не правильного розрахунку стягнутого з нього середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд зазначає, що згідно статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, оскільки апелянт не зазначає таких доводів в апеляційній скарзі щодо неспівмірності витрат стягнення на правову допомогу, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині не підлягає перегляду.

Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 16.05.2018 справа №807/2384/15, від 22.10.2019 справа №819/1827/17, від 13.11.2019 справа № 824/4/16-а, від 29.01.2020 справа №826/16707/18, від 24.02.2021 справа № 360/1609/19, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, згідно яких доводи позивача задоволені, апелянтом не подано обґрунтованих доводів на спростування зазначеного судом, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про обґрунтованість заявленого позову, а доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У пункті 70 рішення Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року у справі № 380/4738/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Р.Й. Коваль

В.В. Гуляк

Повний текст постанови складено 18.10.2021