Справа № 161/12484/21
Суддя: Пушкарчук В. П.
Дата ухвалення: 2021-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/161/276/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі: головуючого - судді Пушкарчук В.П.

з участю секретаря судового засідання Фурман Ю. В.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Літвака О.І.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області, третя особа: інспектор взводу № 2 роти № 2 Айсанов Артур Ігорович, про скасування постанови та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

14.07.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом на обґрунтування якого зазначила, що постановою інспектора взводу № 3 роти № 3 БУПП у Волинській області ДПП лейтенанта поліції Радчук Я.В. серії ДП18 № 462680 від 11.07.2021 року її було притягнуто за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Згідно оскаржуваної постанови їй інкриміновано порушення вимог п. 12.4 ПДР України. Однак, з даною постановою вона не погоджується виходячи з наступного. Так, в оскаржуваному рішенні суб`єкта владних повноважень не вірно зазначено місце вчинення інкримінованого правопорушення, а фіксація такого викликає сумніви у його достовірності. Зокрема, прилад, за допомогою якого вимірювалася швидкість її руху, не був закріпленим стаціонарно. При цьому, розгляд справи відносно неї був проведений із грубим порушенням її процесуальних прав. Як наслідок, вказаними неправомірними діями їй було завдано моральну шкоду, яка полягала у душевних хвилюваннях. Враховуючи наведене, просить суд скасувати оскаржувану постанову, стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 72 грн. та судові витрати по справі.

27.07.2021 року представником відповідача було подано відзив на вищевказану позовну заяву. В обгрунтвання своїх заперечень щодо позову зазначає, що факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 122 КУпАП беззаперечно підтверджується результатом фіксації швидкості руху проведеної за допомогою спеціального лазерного вимірювача. Зокрема, на відеозаписі чітко зафіксовано рух транспортного засобу Volkswagen Polo, д.н.з. НОМЕР_1 , із перевищенням встановленої швидкості руху. У свою чергу, зміст постанови та порядок її винесення в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства. Враховуючи наведене, у задоволенні позову просить відмовити.

У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала з підстав, які викладені у її позовній заяві, просила їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову із викладених у відзиві підстав, просив у заявлених вимогах відмовити.

Дослідивши письмові та електронні докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 11.07.2021 року інспектором роти № 3 БУПП у Волинській області ДПП лейтенантом поліції Радчук Я.В. було винесено відносно ОСОБА_1 постанову серії ДП18 № 462680, якою її визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Як вбачається з вищевказаної постанови, 11.07.2021 року о 18:00, на 101 км. а/д Н-22, в с. Піддубці Луцького району, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Volkswagen Polo, д.н.з. НОМЕР_1 , порушила встановлені обмеження швидкості руху більше ніж на 20 км./год., а саме: рухалась зі швидкістю 74 км./год., чим порушила вимоги п. 12.4 ПДР України. Швидкість вимірювалася лазерним вимірювачем ТС008400.

Згідно п. 12.4 ПДР України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Частиною 1 ст. 122 КУпАП передбачена відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) під час розгляду справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, що притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами та інше.

За загальним правилом судочинства в справах про адміністративні правопорушення, суд може брати до уваги лише ті докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у провадженні, та інших обставин, які мають значення для провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Європейський суд неодноразово наголошував, що судочинство у національних судах повинно здійснюватись «згідно із законом».

У п. 44 рішення по справі «Корнєв та Карпенко проти України» від 30 вересня 2010 року Суд наголосив, що суди повинні забезпечувати дотримання матеріальних та процесуальних норм.

Для притягнення особи до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Частинами 1 та 2 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абз. 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

На обґрунтування своїх заперечень щодо оскаржуваної постанови позивач, з-поміж іншого, зазначає, що відеофіксація руху її автомобіля за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС008400) під час його використання знаходився у руці поліцейського.

Як вбачається із долученого відповідачем до матеріалів справи відеозапису, помітно істотну вібрацію приладу TruCam, що може свідчити про проведення фіксації швидкості автомобіля за допомогою приладу Trucam LTI20/20 з руки (рук). Така вібрація приладу TruCam, може дати більшу похибку, а ніж передбачено свідоцтвом про повірку, що об`єктивно ставить під сумнів достовірність зафіксованої швидкості руху автомобіля, яким керував позивач.

У свою чергу, відповідачем суду не надано жодних доказів щодо способу використання (закріплення) приладу TruCam, яким поліцейський здійснював вимірювання швидкості руху автомобіля позивача.

Водночас, суд зазначає, що законодавчо не визначено іншого способу та порядку використання лазерних вимірювачів TruCam працівниками патрульної поліції ніж розміщення виключно в порядку ст. 40 ЗУ «Про Національну поліцію», а лист Департаменту патрульної поліції від 04.10.2018 року № 11299/41/2/02-2018 про використання лазерного вимірювача швидкості TruCam для фіксації правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху не є нормативно-правовим актом, який змінює чи припиняє порядок використання та розміщення засобів автоматичної фото- і відеотехніки для фіксації виявлених порушень Правил дорожнього руху.

Таким чином, при проведенні фіксації швидкості певного транспортного засобу автоматична фото- і відеотехніку повинна бути розміщена в порядку визначеному ЗУ «Про Національну поліцію» (стаціонарно вмонтованим способом), натомість ручне розміщення засобів автоматичної фото- і відеотехніки для вимірювання та фіксації швидкості суперечить приписам ст. 40 ЗУ «Про Національну поліцію».

Із наведеного слідує, що основний доказ, за допомогою якого визначалася швидкість руху ОСОБА_1 , 11.07.2021 року о 18:00, на 101 км. а/д Н-22, в с. Піддубці Луцького району, під час керування нею транспортним засобом Volkswagen Polo, д.н.з. НОМЕР_1 , не є допустимим, достовірним та достатнім доказом, а тому вказаний доказ не може бути прийнятий судом до уваги.

Інших доказів на підтвердження наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, стороною відповідачів суду не надано.

Суд також наголошує, що лише наявність усіх ознак адміністративного правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй Постанові від 19.02.2020 року в справі № 204/8036/16-а.

Крім того, в ході розгляду справи, жодних доказів того, що при розгляді справи відносно позивача за ч. 1 ст. 122 КУпАП, інспектором роти № 3 БУПП у Волинській області ДПП лейтенантом поліції Радчук Я.В. було дотримано процедуру розгляду справи, визначену Кодексом України про адміністративні правопорушення, зокрема роз`яснено ОСОБА_1 процесуальні права та забезпечено останній можливість їх реалізації, стороною відповідача суду надано не було.

Поряд з тим, із долученого стороною відповідача відеозапису із нагрудного відео реєстратора патрульного поліцейського вбачається, що відразу після зупинки транспортного засобу Volkswagen Polo, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , до останньої підійшов інспектор взводу № 2 роти № 2 БУПП у Волинській області ДПП Айсанов А.І., який лише повідомив про причини зупинки, норму законодавства, порушення якої інкриміновано позивачці та попередив про подальше винесення відносно неї оскаржуваної постанови.

Тобто, ОСОБА_1 не було роз`яснено її процесуальних прав, а сама процедура розгляду справи не проводилася.

Доказів іншого суду надано не було.

Суд зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

У контексті наведеного слід зауважити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Така правова позиція узгоджується з позиціями, що викладені у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 року у справі № 524/5536/17, від 30.05.2018 року у справі № 337/3389/16, від 17.07.2019 року у справі № 295/3099/17 та від 05.03.2020 року по справі № 607/7987/17.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На переконання суду, постанова серії ДП18 № 462680 від 11.07.2021 року була винесеною відносно ОСОБА_1 із невідповідністю норм матеріального права та грубим порушенням вимог процесуального права, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.

Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (у редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції, якою є й Україна.

Тому, суд у своїй діяльності має враховувати прецедентну практику Європейського суду з прав людини.

Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди; тобто в разі порушення майнових або цивільних прав середня, нормально реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Разом з тим, позивачкою в порушення вимог ч. 1 ст. 77 КАС України, не було надано будь-яких доказів завдання їй моральної шкоди, а також не наведено будь-яких доводів того, у чому саме полягали її душевні хвилювання.

При цьому, як вбачається із долученого ОСОБА_1 відеозапису із власного мобільного пристрою, остання після її зупинки працівниками поліції та під час складення ними адміністративних матеріалів, поводила себе спокійно та безтурботно, тобто її поведінка жодним чином не свідчила про наявність душевного хвилювання чи моральних страждань, а також остання із впевненістю повідомила інспектора поліції про її намір оскаржити розглядувану постанову.

За наведених обставин, суд на вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до УПП у Волинській області, третя особа: інспектор взводу № 2 роти № 2 Айсанов А.І., про скасування постанови та стягнення моральної шкоди.

Як встановлено судом, позивачкою при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в розмірі 454 грн., тобто за позовну вимогу про скасування постанови.

Однак, за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 судовий збір не сплатила.

Згідно пп. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору встановлена на рівні 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, судовий збір, який підлягав сплаті ОСОБА_1 при зверненні до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, виходячи із її заявленого розміру, становить 908 грн.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За наведених обставин, із відповідача на користь позивачки необхідно стягнути 454 грн. судового збору за позовну вимогу про скасування постанови, а також стягнути з позивачки в дохід держави 908 грн. за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, у задоволенні якої було відмовлено судом.

На підставі ст.ст. 122, 251, 252, 280 КУпАП, керуючись ст.ст. 77, 121, 241-246, 286 КАС України, ЗУ «Про судовий збір», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області, третя особа: інспектор взводу № 2 роти № 2 Айсанов Артур Ігорович, про скасування постанови та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Скасувати постанову інспектора роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП лейтенанта поліції Радчук Яни Валентинівни серії ДП18 № 462680 від 11.07.2021 року, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КУпАП - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції в користь ОСОБА_1 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. судового збору.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Державного бюджету України 908 (дев`ятсот вісім) грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області В.П. Пушкарчук