Справа № 240/17743/20
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2021-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 240/17743/20

адміністративне провадження № К/9901/36046/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування пункту наказу, протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Житомирської обласної прокуратури, в якому просила визнати протиправним та скасувати: пункт 2 наказу керівника Житомирської обласної прокуратури від 11 вересня 2020 року №109к в частині закріплення її за відділом організаційного та правового забезпечення Житомирської обласної прокуратури; визнати протиправною бездіяльність Житомирської обласної прокуратури щодо не призначення її на посаду начальника відділу організаційного та правового забезпечення Житомирської обласної прокуратури шляхом переведення з прокуратури Житомирської області; зобов`язати відповідача в особі її керівника призначити її на посаду начальника відділу організаційного та правового забезпечення Житомирської обласної прокуратури шляхом переведення з прокуратури Житомирської області.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року, в позові відмовлено.

29 вересня 2021 року ОСОБА_1 надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року. Заявник, посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення ними норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та задовольнити позов.

Предметом спору у цій справі є правомірність наказу органу прокуратури щодо закріплення працівника, яка має дитину віком до 14 років за відповідним відділом у попередній структурі та відмова призначити такого працівника на керівну посаду у новоутвореному органі поза межами атестації.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.

Підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник зазначила відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Так, ОСОБА_1 , зокрема, послалася на те, що Верховним Судом не розглядалися справи щодо правовідносин, які виникають у зв`язку із одночасним застосуванням Закону України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113-ІХ) та трудового законодавства щодо прокурорів, які є одинокими матерями при наявності дитини віком до 14 років.

Заявниці зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо «порядку застосування статті 184 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) до правовідносин, які виникли у зв`язку із застосуванням пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ, а саме: чи має бути призначено на адміністративну посаду в обласній прокуратурі, передбачену статтею 39 Закону України «Про прокуратуру» прокурора, яка є одинокою матір`ю, що виховує дитину віком до 14 років, та яка до початку роботи обласних прокуратур займала адміністративну посаду в регіональній прокуратурі, передбачену статтею 39 Закону України «Про прокуратуру», у разі, якщо такого прокурора згідно підпункту 1 пункту 19 розділу II Закону №113-ІХ (у редакції, що діяла станом на 11 вересня 2020 року) має бути звільнено з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» через неподання заяви встановленої форми про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію, але на підставі статті 184 КЗпП України цього прокурора не може бути звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки такий прокурор є одинокою матір`ю, яка виховує дитину віком до 14 років».

Приписами статті 184 КЗпП України визначені загальні гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей.

У касаційній скарзі заявниця фактично ставить питання способу реалізації законодавчої заборони на звільнення певної категорії жінок, до якої вона належить, за наявності підстав для звільнення передбачених Законом №113-ІХ. Вирішення цього правового конфлікту ОСОБА_1 вбачає через необхідність формування Верховним Судом висновку щодо застосування статті 184 КЗпП України у подібних правовідносинах. Проте такі аргументи заявниці не можна визнати достатніми для відкриття касаційного провадження, оскільки приписи статті 184 КЗпП України установлюють гарантії щодо заборони звільнення певної категорії жінок, проте не визначають алгоритму дій роботодавця.

Також Суд наголошує, що предмет спору у цій справі не пов`язаний зі звільненням, так як позивач оскаржує наказ про закріплення її за відповідним відділом і вирішуючи спір, суди не застосували приписи статті 184 КЗпП України до спірних правовідносин.

Водночас ОСОБА_1 указала, що Верховним Судом не надавався висновок про законність адміністративних актів (наказів) про «закріплення за відділом обласної прокуратури з визначенням робочого місця» прокурора регіональної прокуратури, який не призначений і не переведений до обласної прокуратури та не звільнений з посади, яку займав у регіональній прокуратурі.

Такий аргумент касаційної скарги не є підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі і не свідчить про необхідність висновку Верховного Суду щодо застосування певної норми права у подібних правовідносинах, оскільки за приписами частин першої, другої статті 341 КАС України, Суд надає оцінку законності рішенню суб`єкта владних повноважень через призму оцінки правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Верховний Суд також не приймає доводи ОСОБА_1 щодо винятковості цієї справи, оскільки такі мотиви не є самостійною підставою для касаційного оскарження зазначених судових рішень, за обставин, установлених у цій справі, так як за нормами частини п`ятої статті 328 КАС України такі аргументи необхідно додатково зазначати виключно у разі оскарження судових рішень, перегляд яких у Верховному Суді не передбачено нормами КАС України.

Верховний Суд також відхиляє мотиви заявника про недослідження судами доказів у справі з посиланням на приписи пункту 1 частини другої статті 353 КАС України, оскільки ОСОБА_1 не зазначила яким саме доказам суди не надали належної правової оцінки, обмежившись лише загальним посиланням на їхне недослідження.

Інші аргументи ОСОБА_1 зводяться до наведення прикладів судових рішень у інших справах, загальних доводів щодо необхідності формування єдиної правозастосовної практики та виняткове значення для неї цієї справи, однак посилаючись на положення статті 184 КЗпП України та Закону №113-ІХ, заявник не виклала їх у взаємозв`язку з обставинами справи та у контексті її індивідуальних ознак, обмежившись загальними фразами щодо правової визначеності та невідповідності судових рішень приписам статті 242 КАС України.

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку у постанові Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не є достатньою підставою для обґрунтування касаційної скарги, оскільки вимагає визначення норми права, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.

Тому, лише загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду та невідповідність судових рішень висновкам Верховного Суду, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування пункту наказу, протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії повернути особі, яка її подала.

2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С.А. Уханенко