Справа № 160/12532/21
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2021-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,-
26.07.2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просила:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи у: Дніпропетровському державно-кооперативному об`єднанні «Славутич» з 07.03.1990 року по 01.11.1992 року (2 роки 7 місяців 25 днів); Дніпропетровському комунальному орендному підприємстві побутових послуг фірмі «Чайка» по переводу з 02.11.1992 року по 01.12.1992 року (1 місяць);
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та нарахувати ОСОБА_1 пенсію за віком з дня настання пенсійного віку 08.03.2021 року, як матері особи з інвалідністю з дитинства, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.07.2021 року відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами з 16.08.2021 року, відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 23.02.2021 року звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 05.04.2021 року позивач отримала відмову у призначенні пенсії з посиланням на відсутність необхідного страхового стажу, а саме позивачу не зараховано періоди роботи у Дніпропетровському державно-кооперативному об`єднанні «Славутич» з 07.03.1990 року по 01.11.1992 року та у Дніпропетровському комунальному орендному підприємстві побутових послуг фірмі «Чайка» по переводу з 02.11.1992 року по 01.12.1992 року через нечитабельність печатки на титульній сторінці трудової книжки. Вважаючи такі дії відповідача неправомірними, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.
23.09.2021 року на електронну пошту суду та 16.09.2021 року надійшов відзив, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що у позивача відсутній необхідний страховий стаж, а тому їй відмовлено у призначенні дострокової пенсії за віком, як матері особи з інвалідністю з дитинства. Також, представник відповідача зазначила, що розмір витрат на правничу допомогу є необґрунтованим.
22.09.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, яка за змістом аналогічна позовній заяві, посилаючись на хибність позиції відповідача, позивач просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 18.03.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області, яке оформлене листом від 05.04.2021 року, відділ призначення пенсій УПЗ ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повідомив позивача, що її загальний стаж складає 12 років 3 місяці 5 днів і до страхового стажу не враховано періоди роботи згідно трудової книжки, оскільки вона є недійсною (печатка на титульній сторінці нечитабельна).

13.04.2021 року адвокатом позивача ОСОБА_1 був направлений запит, у відповідь на який 27.04.2021 року за № 0100-010304-8/58978 було повідомлено, що до страхового стажу не зараховані періоди роботи у Дніпропетровському державно-кооперативному об`єднанні «Славутич» з 07.03.1990 року по 01.11.1992 року (на печатці, якою завірено запис про роботу, неможливо прочитати назву підприємства) та у Дніпропетровському комунальному орендному підприємстві побутових послуг фірмі «Чайка» по переводу з 02.11.1992 року по 01.12.1992 року (запис про звільненні з роботи у фірмі «Чайка» завірено печаткою іншого підприємства).

Отже, спір між сторонами виник з підстав неправомірності та необґрунтованості відмови відповідача у зарахуванні періоду роботи до страхового стажу.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

Відповідно до положень ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній.

Даним Порядком (пункт 3) передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові розрахунки і відомості про видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду у той чи інший період роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 30.09.2019 року по справі № 638/18467/15-а зазначено, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

З листа Відділу методології та організації роботи із застосування пенсійного законодавства УПЗ ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 27.04.2021 року № 0100-010304-8/58978 вбачається, що позивачу до страхового стажу не зараховані періоди роботи у Дніпропетровському державно-кооперативному об`єднанні «Славутич» з 07.03.1990 року по 01.11.1992 року (на печатці, якою завірено запис про роботу, неможливо прочитати назву підприємства) та у Дніпропетровському комунальному орендному підприємстві побутових послуг фірмі «Чайка» по переводу з 02.11.1992 року по 01.12.1992 року (запис про звільненні з роботи у фірмі «Чайка» завірено печаткою іншого підприємства).

В копії трудової книжки позивача серія НОМЕР_1 від 06.03.1990р. наявні наступні записи:

- № 1-07.03.1990 року прийнятий жіночим перукарем до Дніпропетровської обласної фірми побутових послуг «Славутич», наказ № 83 від 07.03.1990 року

- № 2-01.11.1992 звільнена по п. 5 ст. 36 КЗпП України по переводу до фірми побутових послуг «Чайка», наказ № 1336 від 01.11.1992 року;

- №3-02.11.1992 року прийнята по переводу жіночим перукарем в баню № 9, наказ 121к від 02.11.1992 року;

- №4 -01.12.1992 року звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, наказ № 126-к від 01.12.1992 року

Листом від 30.04.2021 року № 8/1/1104 Архівне управління департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради на запит адвоката Довгополої О.О. надало архівну довідку про заробітну плату ОСОБА_1 в Дніпропетровській фірмі побутових послуг «Славутич» з березня по грудень 1990 року та повідомило, що документи з кадрових питань фірми «Чайка» на державне зберігання не надходили.

Крім того, позивачкою надані свідчення ОСОБА_3 , які разом з ОСОБА_1 працювала як у підприємстві «Славутич», та і у Дніпропетровському КОППП фірма «Чайка» бані № 9.

Таким чином, судом встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами, що позивач дійсно працювала у Дніпропетровському державно-кооперативному об`єднанні «Славутич» з 07.03.1990 року по 01.11.1992 року та у Дніпропетровському комунальному орендному підприємстві побутових послуг фірмі «Чайка» по переводу з 02.11.1992 року по 01.12.1992 року, а тому відповідачем необґрунтовано відмовлено в зарахуванні цього періоду роботи до страхового стажу позивача, що дає право на призначення дострокової пенсії за віком.

Доводи відповідача щодо відмови у зарахування до загального страхового стажу вищевказаних періодів роботи з огляду на нерозбірливість проставлення печатки у трудовій книжці позивача є необґрунтованими, оскільки позивач не може відповідати за правильність та повноту оформлення трудової книжки на підприємстві, і це не може бути підставою для позбавлення його права на соціальний захист.

З огляду на вищевикладене, суд вважає необхідним визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи у Дніпропетровському державно-кооперативному об`єднанні «Славутич» з 07.03.1990 року по 01.11.1992 року та у Дніпропетровському комунальному орендному підприємстві побутових послуг фірмі «Чайка» по переводу з 02.11.1992 року по 01.12.1992 року.

Крім того, суд вважає необхідним зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та нарахувати ОСОБА_1 пенсію за віком з дня настання пенсійного віку 08.03.2021 року, як матері особи з інвалідністю з дитинства, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

При цьому судом враховані положення п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 908 грн., що документально підтверджується квитанцією про сплату № 0.0.50228711 від 26.07.2021 року.

Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 908 грн. підлягає стягненню на користь позивача.

Відповідно до ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із п. п. 6, 7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню у судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Вирішуючи заяву, суд виходить із того, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що на понесення витрат на правничу допомогу (договору № 49 від 25.03.2021 року), додатку до договору, акту приймання-передачі виконаних юридичних послуг (підготовка позовної заяви -2000грн., 4 запити - на загальну суму 2000грн.), квитанції № 49 від 15.07.2021 року, позивачем були сплачені витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Також, наданий акт приймання передачі виконаних юридичних послуг, розмір яких становить 1000,00 грн. з квитанцією про сплату.

Суд зазначає, що при вирішенні питання про стягнення на користь позивача судових витрат суд зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Так, у акті прийому-передачі виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги, не зазначено кількості витраченого часу адвокатом на виконання робіт, що перелічені у акті, що за приписами ч.5 ст. 134 КАС України є складовою для оцінки співмірності розміру витрат на правничу допомогу.

Крім того, суд зазначає, що позовні вимоги у справі №160/12532/21 були розглянуті судом в порядку спрощеного позовного провадження, що передбачений для справ незначної складності.

З огляду на викладене, враховуючи складність справи, ціну позову, відсутності доказів на підтвердження кількості часу витраченого адвокатом на виконання робіт з надання правничої допомоги, а також те, що позовна заява та відповідь на відзив за змістом є ідентичними, запити, які були зроблені адвокатом містять майже однакову інформацію та містять стандартну інформацію (посилання на положення ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», відповідальність за відмову в наданні інформації, тощо), суд дійшов висновку, що вартість заявлених представником позивача послуг на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн., не відповідають критерію співмірності розміру витрат з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт, тому суд вважає їх надлишковими та такими, що не відповідають приписам статті 134 КАС України і відповідно такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що на користь позивача в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу у справі №160/12532/21 підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000,00 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи у Дніпропетровському державно-кооперативному об`єднанні «Славутич» з 07.03.1990 року по 01.11.1992 року та у Дніпропетровському комунальному орендному підприємстві побутових послуг фірмі «Чайка» по переводу з 02.11.1992 року по 01.12.1992 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та нарахувати ОСОБА_1 пенсію за віком з дня настання пенсійного віку 08.03.2021 року, як матері особи з інвалідністю з дитинства, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) грн. та витрати на правничу допомогу у сумі 1 000,00 (одна тисяча гривень 00 копійок) грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець