Справа № 640/3929/21
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2021-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3929/21 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Донець В.А.,
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Епель О.В., Степанюка А.Г.

при секретарі Хмарській К.І.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київського окружного адміністративного суду на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2021 року по справі за адміністративним позовом судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 до Київського окружного адміністративного суду, третя особа: Державна судова адміністрація України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Суддя Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 (далі по тексту - позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Київського окружного адміністративного суду (далі по тексту - відповідач, КОАС) в якому просила:

- визнати протиправними дії КОАС щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди у період з 01.04.2020 року по 27.08.2020 року включно із застосуванням обмежень, встановлених Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 №553-ІХ;

- стягнути з КОАС на користь ОСОБА_1 суми недоотриманої суддівської винагороди, за період з 01.04.2020 по 27.08.2020 включно, у розмірі 212 950, 68 грн. з відрахуванням обов`язкових податків і зборів.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2021 року значений позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, КОАС подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку, яка з`явилася у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване додаткове рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, указом Президента України «Про призначення суддів» від 24.07.2008 року №667/80 ОСОБА_1 призначено суддею Київського окружного адміністративного суду.

Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 06.06.2013 року №326-VII ОСОБА_1 обрано суддею Київського окружного адміністративного суду безстроково.

Наказом Київського Окружного адміністративного суду від 16.11.2015 №187-к/тр «Про встановлення надбавки за вислугу років ОСОБА_1 » позивачці встановлено надбавку в розмірі 50 відсотків посадового окладу.

Згідно з довідкою Київського окружного адміністративного суду від 04.12.2020 року №03-52/8457/20 щодо розміру фактично нарахованої суддівської винагороди, визначеного Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VII судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1., за період з 01.04.2020 по 31.08.2020 року, нарахована сума суддівської винагороди становила 440 976,11 грн., сума обмеження в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-ІХ - 212 950,68 грн. (Т.1 а.с.22).

Підставою недонарахованої суми суддівської винагороди позивачки, у період з 01.04.2020 по 31.08.2020, є дія частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-IX, недонарахована сума суддівської винагороди становила 212 950,68 грн.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо виплати суми суддівської винагороди не в повному обсязі, позивачка звернулася до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що дії КОАС щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, у період з 01.04.2020 по 27.08.2020, із застосуванням обмежень, установлених Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-ІХ є протиправними.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору, в даному випадку, є невиплата позивачці суддівської винагороди, у період з 01.04.2020 по 31.08.2020, в розмірі.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні відносини регулюються Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII регламентовано:

- суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (частина перша);

- суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь; роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (пункти 1-4 частини другої);

- базовий розмір посадового окладу судді і місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (пункт 1 частини третьої);

- до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються регіональний коефіцієнт 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб (пункт 3 частини четвертої).

- суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі, зокрема, за наявності стажу роботи більше 20 років - 50 відсотків (частина п`ята);

- обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків (частина дев`ята).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , у період з 01.04.2020 по 31.08.2020, перебувала на посаді судді Київського окружного адміністративного суду.

У свою чергу, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-IX (набрав чинності 18.04.2020) внесено зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-IX.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-IX (у редакції Закону України 13.04.2020 №553-IX) доповнено статтею 29, а саме:

«установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша);

зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга).

Так, обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)» (частина третя).

Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року №294-IX зі змінами;

- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-IX.

Згідно з резолютивною частиною Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020, положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року №294-IX зі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 №553-IX, визнано неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 17.11.2020 року №1006-IX статтю 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» виключено.

У свою чергу, Верховний Суд у постанові від 03.03.2021 року по справі №340/1916/20 висловив правову позицію, що оскільки Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-IX не є законом про судоустрій, цим Законом чи іншими законами не вносилися зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII стосовно розміру суддівської винагороди, тому цей Закон не може встановлювати розмір винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 №553-IX, має вирішуватися на користь Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII.

Нормотворчі колізії є непоодиноким явищем всередині системи права, тому якщо усе ж склалася ситуація з суперечливим правовим регулюванням, її вирішення має ґрунтуватися на підході, відповідно до якого перевагу в застосуванні має спеціальна правова норма, якщо її видання передбачено актом вищої юридичної сили.

Так, для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-IX.

Конституція України має найвищу юридичну силу, тому «спеціальність» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, зокрема, стаття 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130 Основного Закону України і є своєрідним її «продовженням», у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).

Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-IX (у редакції Закону України 13.04.2020 №553-IX) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодекс України. Цей Закон не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Верховний Суд також дійшов висновку, починаючи з 18.04.2020 року, обмеження суддівської винагороди розміром, що не перевищує 10 прожиткових мінімумів, на підставі статті 29 Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-IX (у редакції Закону України 13.04.2020 №553-IX) було неправомірним.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, внаслідок запровадження Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-IX обмеження з виплати суддівської винагороди в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, ОСОБА_1 виплачено суддівську винагороду в меншому розмірі, а саме: 212 950,68 грн. недоплаченої суддівської винагороди.

Дослідивши вищезазначені правові норми та доводи позивачки, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправними дій КОАС щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, у період з 01.04.2020 по 27.08.2020, із застосуванням обмежень, установлених Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-ІХ та наявність законних підстав для стягнення з КОАС на користь ОСОБА_1 недоотриманої суддівської винагороди, за період з 01.04.2020 по 27.08.2020, у розмірі 212 950,68 грн., з якої КОАС мають бути відраховані податки, збори та обов`язкові платежі.

Крім того, колегією суддів апеляційної інстанції враховується, що ОСОБА_1 суддівська винагорода, у період з 01.04.2020 по 27.08.2020, нараховувалась у повному обсязі, тобто відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, і відповідні видатки були виділені розпорядникам бюджетних коштів.

Між тим, КОАС протиправно розпорядився виділеними коштами з урахуванням обмежень, які встановлені ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-IX (із змінами внесеними Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 №553-ІХ).

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 29.09.2021 року по справі № 160/15370/20.

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київського окружного адміністративного суду - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: О.В. Епель

А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 20.10.2021 року