Справа № 560/9193/21
Суддя: Салюк П.І.
Дата ухвалення: 2021-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/9193/21
РІШЕННЯ

іменем України

18 жовтня 2021 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Салюка П.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Подільської митниці Держмитслужби про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до Подільської митниці Держмитслужби, в якому просить:

стягнути з Подільської митниці Держмитслужби, на користь позивача середній заробіток за весь період затримки виплати;

стягнути з Подільської митниці Держмитслужби, на користь позивача сплачений позивачем судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у період з 07 серпня 2006 року по 27 лютого 2020 року перебувала у трудових відносинах з Хмельницькою митницею ДФС.

Вказує, що у лютому 2020 року (з 10.02.2020 по 17.02.2020), перебувала на лікарняному. Після закінчення тимчасової непрацездатності, подала до сектору персоналу Хмельницької митниці ДФС листок непрацездатності.

27 лютого 2020 року позивача звільнено із займаної посади, у зв`язку із реорганізацією Хмельницької митниці ДФС, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 ЗУ "Про державну службу" та пункту 1 статті 40 КЗпП України, згідно з наказом Хмельницької митниці ДФС № 40-о від 24.02.2020 року.

При цьому, позивач зазначає, що в день звільнення 27 лютого 2020 року, не було здійснено виплати належних сум коштів за час відсутності на роботі, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, що є грубим порушенням частини 1 статті 116 КЗпП України, оскільки виплата була здійснена лише 01.07.2021.

На переконання позивача, з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за весь період затримки виплати.

Ухвалою суду від 04 серпня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався, жодних клопотань чи заяв до суду не надходило, у зв`язку із чим на підставі п. 6 ст. 162 КАС України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі обставини справи, перевіривши їх дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що у період з 07 серпня 2006 року по 27 лютого 2020 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Хмельницькою митницею ДФС, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 07 серпня 2006 року.

У період з 10 лютого 2020 року по 17 лютого 2020 року позивач через хворобу була тимчасово непрацездатна.

Згідно з наказом Хмельницької митниці ДФС №40-о від 24 лютого 2020 року ОСОБА_1 звільнено з 27 лютого 2020 року у зв`язку із реорганізацією Хмельницької митниці ДФС з виплатою вихідної допомоги. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України провести повний розрахунок та виплатити компенсацію за 30 календарних днів невикористаної відпустки (щорічної основної відпустки за періоди роботи з 07.08.2018 по 06.08.2019 - 3 календарних дні, з 07.08.2019 по 27.02.2020 - 17 календарних днів, додаткової оплачуваної відпустки за періоди роботи з 07.08.2018 по 06.08.2019 - 1 календарний день, з 07.08.2019 по 06.08.2020 - 9 календарних днів).

Фактична виплата сум допомоги по тимчасовій непрацездатності роботодавцем здійснена 01 липня 2020 року шляхом зарахування на картковий рахунок коштів у сумі 1244,45 грн.

Вважаючи порушеним своє право на отримання середнього заробітку за час затримки остаточної виплати при звільненні, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України, є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17 сформулювала такі висновки:

- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);

- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;

- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідно до статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать станом на день звільнення.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Із системного тлумачення положень частин першої та другої статті 117 КЗпП України можна дійти висновку, що частина перша цієї статті стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з недбалості не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником, а частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Як вбачається із фактичних обставин справи, спір щодо наявності спірних сум між сторонами відсутній, позивач лише вказує, що виплата допомоги у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю здійснена з затримкою (стосовно суми, що мала бути виплачена роботодавцем).

Згідно приписів статті 15 Закону України "Про оплату праці" форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Наведені положення кореспондуються з приписами статті 97 КЗпП України.

Згідно пунктів 1, 2 частини 2 статті 16 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", застраховані особи зобов`язані: надавати страхувальнику, страховику достовірні документи, на підставі яких призначається матеріальне забезпечення та надаються соціальні послуги відповідно до цього Закону та своєчасно повідомляти страхувальника та страховика про обставини, що впливають на умови або зміни розміру матеріального забезпечення та соціальних послуг.

Відповідно до частини 2 статті 22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у Постанові від 25 липня 2018 року у справі №809/575/16 зазначив, що "виходячи з аналізу наведених правових норм, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що віднесення допомоги по тимчасовій непрацездатності до виплат при звільненні, передбачених статтею 116 Кодексу законів про працю України, відповідачем здійснено протиправно, оскільки дані виплати врегульовані спеціальним Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", яким чітко регламентована "незалежність" останніх від дати звільнення".

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи висновок Верховного Суду у аналогічних правовідносинах, суд зазначає, що допомога по тимчасовій непрацездатності як самостійна виплата за своєю суттю є компенсацією застрахованої особи (спосіб отримання коштів) на період хвороби, коли така особа не може працювати та не отримує за здійснену працю заробітну плату. Тобто, допомога виступає як замінник заробітної плати у разі настання страхового випадку, а не є складовою заробітної плати.

Крім цього, слід зазначити, що у даній справі існують преюдиційні обставини встановлені рішенням суду від 17 березня 2021 року по справі №560/8511/20, відповідно до якого суд вказав, що "Так як Розрахунковим листом за лютий 2020 року ОСОБА_1 про виплату лікарняних за 5 днів - 2576,50 гривень та Відомістю розподілу виплат від 26.02.2020 підтверджено виплату цих коштів, немає підстав вважати порушенням роботодавцем - Хмельницькою митницею ДФС прав позивача щодо невчасного розрахунку при звільненні, і відповідно відповідальності за ст.117 КЗпП України, тому не може бути задоволена 3-я позовна вимога. Крім цього потрібно враховувати, що вимога про відшкодування за частиною 2 ст. 117 КЗпП України може розглядатися після проведення остаточного розрахунку, якого немає на даний час.

Таким чином, суд встановив відсутність порушень з боку відповідача щодо невчасного розрахунку при звільненні, що є прямим наслідком відсутності підстав для стягнення середнього заробітку за весь період затримки виплати, оскільки така затримка відбулась не звини роботодавця.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, суд, з врахуванням правової позиції Верховного Суду від 25 липня 2018 року по справі №809/575/16 та обставин встановлених у даній справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належним чином не обґрунтовані, не підтверджені наявними матеріалами справи та задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Подільської митниці Держмитслужби про стягнення коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 )
Відповідач:Подільська митниця Держмитслужби (вул. Лебединського, 17, Вінниця, Вінницька область, 21034 , код ЄДРПОУ - 43350542)

Головуючий суддя П.І. Салюк