Справа № 380/460/21
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2021-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року

справа №380/460/21

провадження № П/380/473/21

зал судових засідань № 12

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кузана Р.І.,

секретар судового засідання Красневич Ю.Б.,

за участю:

представника позивача Почкіної О.М.

представника відповідача Ковалишин О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову на стороні відповідача Яворівської квартирно-експлуатаційної частини про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області (місцезнаходження: 81070, Львівська область, смт.Івано-Франкове, пл.Ринок 1, ) (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області №1620 від 11.09.2020 «Про розроблення детального плану території розміщення земельної ділянки будівництва гаражу в смт.Івано-Франкове»;

- зобов`язати Івано-Франківську селищну раду Яворівського району Львівської області надати дозвіл на розроблення детального плану території земельної ділянки площею 0,01 га для гаражного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що вона звернулася з заявою до Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області про надання дозволу на виготовлення детального плану території земельної ділянки площею 0,01 га для гаражного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 . Вказана заява розглянута 03.10.2019 на сесії Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області, однак рішення по суті прийняте не було, оскільки воно не набрало необхідної кількості голосів. Відповідно до п. 5 ст. 67 глави 6 Регламенту Івано-Франківської селищної ради рішення, які не отримали необхідної кількості голосів на підтримку вважаються відхиленими. Бездіяльність відповідача позивач оскаржила до суду. 07.07.2020 Львівським окружним адміністративним судом прийнято рішення у справі №380/2962/20 за позовом ОСОБА_1 до відповідача, яким визнано бездіяльність селищної ради протиправною та зобов`язано Івано-Франківську селищну раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання дозволу на виготовлення ДПТ земельної ділянки площею 0,01 га для гаражного будівництва, з урахуванням висновків суду. На виконання вказаного рішення суду відповідач прийняв рішення №1620 від 11.09.2020, яким відмовив ОСОБА_1 в задоволенні заяви у зв`язку з тим, що бажане місце розташування земельної ділянки знаходиться на прибудинковій території багатоквартирного будинку, яка перебуває в спільній власності власників квартир даного багатоквартирного будинку в АДРЕСА_2 . Позивач вважає спірне рішення Івано-Франківської селищної ради незаконним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених Земельним кодексом України. Статтею 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 га. За положеннями ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог Закону України «Про основи містобудування». Відповідно до ст. 12 цього Закону до компетенції сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування на відповідній території належить затвердження відповідно до законодавства місцевих програм, генеральних планів відповідних населених пунктів, планів зонування територій, а за відсутності затверджених, в установленому законом порядку планів зонування території - детальних планів територій. Детальний план є основою для визначення вихідних даних для відведення, вилучення земельних ділянок, встановлення та зміни їх цільового призначення, розміщення об`єктів будівництва, реконструкції забудови.

Отже, для отримання безоплатно у власність або користування земельної ділянки для містобудівних потреб, зокрема для гаражного будівництва, необхідно виготовити детальний план території. Проте, відповідач відмовив у наданні дозволу на виготовлення детального плану території земельної ділянки для гаражного будівництва, що суперечить вимогам закону про прийняття рішення за наслідками розгляду заяви. Вказані відповідачем мотиви для відмови у наданні дозволу на виготовлення детального плану території не відповідають дійсності, оскільки у будинку АДРЕСА_2 об`єднання співвласників багатоквартирного будинку не створювалось, прибудинкова територія не визначалась та не передавалась у користування чи у власність співвласникам такого будинку. Тому, позивач вважає оскаржуване рішення відповідача протиправним та просить його скасувати.

Ухвалою від 19.01.2021 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Відповідач 04.02.2021 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Відзив обґрунтований тим, що відповідне рішення Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області №1620 від 11.09.2020 «Про розроблення детального плану території розміщення земельної ділянки будівництва гаражу в смт.Івано-Франкове» було прийняте на підставі Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.07.2020 у справі №380/2962/20, яким було зобов`язано Івано Франківську селищну раду Яворівського району Львівської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.06.2019 щодо надання дозволу на виготовлення детального плану території земельної ділянки площею 0,01 га для гаражного будівництва. Крім того зазначає, що вимога про надання дозволу на розроблення детального плану території земельної ділянки площею 0,01 га для гаражного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 не може бути задоволена, так як це дискреційне повноваження селищної ради. Окрім цього, вважає за необхідне зазначити, що між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав уже був спір і було прийнято рішення у справі №380/2962/20. Просить в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача 01.03.2021 подала відповідь на відзив. Додатково зазначила, що коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію у відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України.

Ухвалою від 01.03.2021 суд задовольнив клопотання представника позивача про витребування доказів (в тому числі документів, що стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення) та зупинив провадження у справі.

На виконання ухвали суду відповідач 23.03.2021 подав пояснення та вказав, що витребувані судом документи відсутні.

Ухвалами від 17.05.2021 суд поновив провадження у справ, закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 30.09.2020 суд залучив до участі у справі Яворівську КЕЧ в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

16.09.2021 від третьої особи Яворівської КЕЧ надійшов до суду відзив на позовну заяву (вх.№67350). Третя особа зазначає, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 відноситься до земель оборони. У разі відсутності доказів цільового призначення земельної ділянки, яка належить до земель оборони, в порядку визначеному статтею 20 ЗК України така земельна ділянка не може використовуватись в господарських цілях, а саме забудови. Просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив. Просила суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечила з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просила суд у задоволені позову відмовити повністю.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце судового засідання. Клопотань про розгляд справи без участі її представника до суду не надходило.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 07.06.2019 звернулась із заявою до Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області про надання дозволу на виготовлення детального плану території земельної ділянки площею 0,01 га для гаражного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 .

Івано-Франківська селищна рада листом від 15.10.2019 № 02.15/912 надала відповідь позивачу про те, що заяву було розглянуто на XXXIX сесії VII скликання Івано-Франківської селищної ради 03.10.2019. За результатами голосування рішення не прийнято. Зазначено, рішення приймається більшістю депутатів від загального складу ради, у разі, якщо рішення не отримали необхідну кількість голосів, то воно вважається неприйнятими. Окрім того XXXIX сесією Івано-Франківської селищної ради рекомендовано мешканцям багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 , провести збори мешканців будинку та розподіл території - земельних ділянок для всіх мешканців даного будинку.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.07.2020 у справі № №380/2962/20 за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, яке набрало законної сили 13.08.2020, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 07.06.2019 щодо надання дозволу на виготовлення детального плану території земельної ділянки для гаражного будівництва та зобов`язано Івано-Франківську селищну раду Яворівського району Львівської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.06.2019 щодо надання дозволу на виготовлення детального плану території земельної ділянки площею 0,01 га для гаражного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 .

На виконання вказаного рішення суду відповідач прийняв рішення №1620 від 11.09.2020 «Про розроблення детального плану території розміщення земельної ділянки будівництва гаражу в АДРЕСА_2 », яким відмовив ОСОБА_1 в задоволенні заяви у зв`язку з тим, що бажане місце розташування земельної ділянки знаходиться на прибудинковій території багатоквартирного будинку, яка перебуває в спільній власності власників квартир даного багатоквартирного будинку в АДРЕСА_2 .

Позивач, вважаючи спірне рішення Івано-Франківської селищної ради незаконним та таким, що порушує її права, звернулася до суду за судовим захистом.

При вирішення спору суд керувався таким.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно з ст.38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Статтею 39 Земельного кодексу України встановлено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм.

Відповідно до ст.40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Пунктом «б» ч.1 ст.81 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.10, 11 ст.118 Земельного кодексу України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена зокрема в постановах Верховного Суду від 27.02.2018 по справі №545/808/17, від 24.04.2018 по справі №814/1961/17, від 02.02.2021 по справі №420/3294/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах:

а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району;

б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара;

в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара;

г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара;

ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара;

д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Відповідно до ч.1 ст.122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно приписів статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відтак, до повноважень відповідача належить розпорядження землями комунальної власності, у тому числі передача таких земельних ділянок безоплатно у власність громадянам у порядку, передбаченому статтею 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним або юридичним особам для містобудівних потреб допускається за умови, що відповідні земельні ділянки розташовані в межах території, щодо якої затверджено принаймні один із таких видів містобудівної документації на місцевому рівні: комплексний план, складовою частиною якого є план зонування території; генеральний план населеного пункту, складовою якого є план зонування території; план зонування території як окремий вид містобудівної документації на місцевому рівні, затверджений до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель"; детальний план території.

Отже, передача земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб допускається лише за наявності плану зонування чи детального плану земельної ділянки.

Правові, економічні, соціальні та організаційні засади містобудівної діяльності в Україні визначає Закон України «Про основи містобудування» від 16 листопада 1992 року №2780-XII, який спрямований на формування повноцінного життєвого середовища, забезпечення при цьому охорони навколишнього природного оточення, раціонального природокористування та збереження культурної спадщини.

Абзацом 5 частини першої статті 14 Закону України «Про основи містобудування» встановлено, що до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належать, зокрема, забезпечення в установленому законодавством порядку розробки і подання на затвердження відповідних рад місцевих містобудівних програм, генеральних планів, детальних планів, планів червоних ліній.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року №3038-VI (далі - Закон №3038-VI), який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 1 Закону №3038-VI детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону №3038-VI, детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону №3038-VI планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Детальний план території у межах населеного пункту розглядається і затверджується виконавчим органом сільської, селищної, міської ради, а за відсутності затвердженого в установленому цим Законом порядку плану зонування території - відповідною сільською, селищною, міською радою (частина восьма статті 19 Закону №3038-VI ).

Враховуючи зміст вищевказаних норм права, органи місцевого самоврядування наділені повноваженням з прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту детального планування території.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи містобудування», реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрою територій.

Частиною шостою статті 19 Закону №3038-VI встановлено, що склад, зміст, порядок розроблення та затвердження детального плану території визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Вимоги до складу та змісту детального плану території встановлені ДБН Б .1.1-14:2012, затверджені наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, наказом від 12 березня 2012 року №107, відповідно до пункту 4.4 яких, затверджений детальний план є основою для визначення вихідних даних для відведення, вилучення земельних ділянок, встановлення та зміни їх цільового призначення, розміщення об`єктів будівництва, реконструкції забудови.

Статтею 19 Закону №3038-VI передбачено, що детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції, та підлягає стратегічній екологічній оцінці.

Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції, та підлягає стратегічній екологічній оцінці.

На підставі та з урахуванням положень затвердженого детального плану території може розроблятися проект землеустрою щодо впорядкування цієї території для містобудівних потреб, який після його затвердження стає невід`ємною частиною детального плану території.

Детальний план території визначає: 1) принципи планувально-просторової організації забудови; 2) червоні лінії та лінії регулювання забудови; 3) функціональне призначення, режим та параметри забудови однієї чи декількох земельних ділянок, розподіл територій згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами; 4) містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території; 5) потребу в підприємствах і закладах обслуговування населення, місце їх розташування; 6) доцільність, обсяги, послідовність реконструкції забудови; 7) черговість та обсяги інженерної підготовки території; 8) систему інженерних мереж; 9) порядок організації транспортного і пішохідного руху; 10) порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі; 11) межі прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів (у разі відсутності плану зонування території).

Детальний план території складається із графічних і текстових матеріалів.

Склад, зміст, порядок розроблення та затвердження детального плану території визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Пунктом 42 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 Б.1.1-14:2012 «Склад та зміст детального плану території», затверджені наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 12 березня 2012 року №107 детальний план розробляється з метою, зокрема, уточнення у більш крупному масштабі положень генерального плану населеного пункту, схеми планування території району. Детальний план розробляється: - на структурно-планувальні елементи території населеного пункту, які мають цілісний планувальний характер, - на основі затвердженого генерального плану цього населеного пункту відповідно до чинного законодавства, плану зонування (за наявності) з використанням матеріалів містобудівного та земельного кадастрів; - на окрему територію за межами населеного пункту з певним функціональним використанням (житлова, курортна, оздоровча, рекреаційна, дачна або садова, виробнича тощо) або кількох таких територій - на основі затвердженої містобудівної документації відповідно до чинного законодавства з використанням матеріалів містобудівного та земельного кадастрів; - на земельну ділянку за межами населеного пункту для розміщення окремого об`єкта будівництва - на основі затвердженої містобудівної документації відповідно до чинного законодавства з використанням матеріалів містобудівного та земельного кадастрів (Примітка 1. Детальний план розробляють, як правило, на територію, що обмежується магістралями, вулицями, магістральними інженерними мережами або елементами ландшафту (водні об`єкти, гори, яри, ліси). Примітка 2. Для населених пунктів з чисельністю населення до 50 тисяч осіб (малих міст, селищ, сіл), а також курортних, дачних і садових територій детальний план може розроблятися на всю територію та поєднуватися із генеральним планом цього населеного пункту).

За змістом пункту 4.4 ДБН Б.1.1-14:2012 затверджений детальний план є основою для визначення вихідних даних для: розроблення проектів забудови територій мікрорайонів, кварталів, комплексів забудови, окремих земельних ділянок; відведення, вилучення земельних ділянок, встановлення та зміни їх цільового призначення, розміщення об`єктів будівництва, реконструкції забудови; визначення (уточнення) містобудівних умов та обмежень; проектування будинків і споруд різного призначення; проектування мереж і споруд інженерно-транспортної інфраструктури та інженерного забезпечення території; проведення гідравлічних розрахунків інженерних мереж; проведення містобудівних розрахунків у разі інвестиційних намірів щодо забудови або зміни допустимого виду використання об`єкта нерухомого майна; розроблення схеми санітарного очищення і прибирання територій; розроблення проектів земельних відводів окремих земельних ділянок; розроблення проектів землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка, щодо якої позивач бажає отримати дозвіл на виготовлення детального плану території земельної ділянки для гаражного будівництва, знаходиться в межах смт. Івано-Франкове, розташована на АДРЕСА_2 .

Позивачем, з урахуванням зазначених вище норм Земельного кодексу України, Закону України «Про основи містобудування, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», 07.09.2019 подано до Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області заяву про надання дозволу на виготовлення детального плану території земельної ділянки розміром 0,01 га. для гаражного будівництва, за адресою: АДРЕСА_2 .

Зі змісту оскаржуваного рішення суд встановив, що за наслідками розгляду заяви позивача від 07.06.2019 та на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.07.2020 у справі №380/2962/20, Івано-Франкіською селищною радою Яворівського району Львівської області відмовлено позивачу у наданні дозволу на виготовлення детального плану території земельної ділянки розміром 0,01 га. для гаражного будівництва, за адресою: АДРЕСА_2 . Підставою відмови було те, що бажане місце розташування земельної ділянки знаходиться на прибудинковій території багатоквартирного будинку, яка перебуває в спільній власності власників квартир багатоквартирного будинку в АДРЕСА_2 .

При цьому, при прийнятті вказаного рішення відповідач керувався нормами ст. 144 Конституції України, ст. ст. 26, 59 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. ст. 127, 128, 134, 135, 136, 137 ЗК України, наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16.11.2011 № 290 «Про затвердження Порядку розроблення містобудівної документації».

Надаючи оцінку вказаним мотивам для відмови позивачу у задоволенні її заяви суд звертає увагу, що відповідач протиправно керувався ст.ст. 127, 128, 134, 135, 136, 137 Земельного кодексу України, які стосуються продажу земельних ділянок або прав на них на підставі цивільно-правових договорів та на конкурентних засадах. Тобто, відповідачем застосовано норми законодавства, які не регулюють спірних правовідносин між сторонами.

В той же час суд зазначає, що відмовляючи у наданні дозволу на виготовлення детального плану території земельної ділянки відповідач повинен був навести та обґрунтувати усі підстави відмови, з посиланням на норми законодавства.

Натомість, відповідачем в оскаржуваному рішенні зазначено у якості підстави для відмови у наданні дозволу на виготовлення детального плану території земельної ділянки: «у зв`язку з тим, що бажане місце розташування земельної ділянки знаходиться на прибудинковій території багатоквартирного будинку, яка перебуває в спільній власності власників квартир даного багатоквартирного будинку в АДРЕСА_2 ».

З пояснень відповідача суд встановив, що генеральний план смт. Івано-Франкове перебуває на стадії розроблення, План зонування території смт. Івано-Франкове відсутній. Щодо рішення селищної ради про закріплення за багатоквартирним житловим будинком прибудинкової території, то Івано-Франківська селищна рада вказує, що даний будинок був переданий з державної власності Міністерства оборони України в комунальну власність територіальної громади. В подальшому даний будинок перебував на балансі комунального підприємства селища, але в 2009 році був знятий з балансу. Проте, до сьогоднішнього дня мешканці будинку не створили ОСББ. Щодо прибудинкової території, то вона не передавалась з користування Міністерства оборони України.

Проте, суд зазначає, що в оскаржуваному позивачем рішенні відповідача не зазначено у якості підстави для відмови те, що земельна ділянка перебуває у користуванні Міністерстві оборони України. Відповідачем та третьою особою не надано таких доказів і до суду.

Крім цього, відповідачем не зазначено інших доводів та не надано доказів щодо невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Додатково суд зазначає, що згідно з долученими представником позивача до матеріалів справи інформаційними довідками, земельні ділянки з кадастровими номерами :07:002:0512 та :07:002:0503, які знаходяться за адресою АДРЕСА_2 та межують з земельною ділянкою, на яку позивач просила надати дозвіл на виготовлення детального плану території, вже передані у власність фізичних осіб. Підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок були відповідні рішення Івано-Франкіської селищної ради Яворівського району Львівської області. Тобто, відповідач вже розпорядився частиною прибудинкової території будинку АДРЕСА_2 , що додатково свідчить про протиправність мотивів відмови у наданні позивачу дозволу на виготовлення детального плану території.

З наведених мотивів суд дійшов висновку, що рішення Івано-Франкіської селищної ради Яворівського району Львівської області «Про розроблення детального плану території розміщення земельної ділянки будівництва гаражу в АДРЕСА_2 » в частині відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення детального плану земельної ділянки прийнято не на підставі, що визначені Конституцією та законами України.

Також суд зазначає, що в даному випадку ефективним способом правового захисту є не тільки визнання протиправним та скасування рішення Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області №1620 від 11.09.2020 «Про розроблення детального плану території розміщення земельної ділянки будівництва гаражу в смт.Івано-Франкове», а зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення детального плану території земельної ділянки площею 0,01 га для гаражного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

В матеріалах справи з приводу даних правовідносин вже наявне рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.07.2020 у справі №380/2962/20, яке набрало законної сили, та яким визнано протиправною бездіяльність Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 07.06.2019 щодо надання дозволу на виготовлення детального плану території земельної ділянки для гаражного будівництва та зобов`язано Івано-Франківську селищну раду Яворівського району Львівської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.06.2019 щодо надання дозволу на виготовлення детального плану території земельної ділянки площею 0,01 га для гаражного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак, відповідач відмовив позивачу у задоволенні заяви ОСОБА_1 рішенням №1620 від 11.09.2020.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст.5 КАС України визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, суд у вказаних правовідносинах має застосувати такий захід правового впливу, який беззаперечно забезпечить належний захист порушених прав позивача.

Суд зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем мали бути враховані висновки суду, викладені у рішенні від 07.07.2020 у справі №380/2962/20, яким надано оцінку діям та бездіяльності відповідача при попередній відмові позивачу у наданні дозволу на розроблення детального плану. Визначаючи протиправною бездіяльність відповідача при попередньому розгляді заяви позивача, обов`язком суб`єкта владних повноважень є застосування вказаних висновків при повторному розгляді заяви ОСОБА_1 і недопущення прийняття рішення з тих же мотивів, які суд визнав необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права особи, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Крім того, суд зазначає, що у Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень і важливим аспектом права на справедливий суд. Судове рішення високої якості - це рішення, яке досягає правильного результату, наскільки це дозволяють надані судді матеріали, у справедливий, швидкий, зрозумілий та недвозначний спосіб.

Відповідно до положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законодавством. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

В даному випадку не є втручанням суду у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування, а є обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача, оскільки позивач звертався до відповідача з питанням щодо надання дозволу на розроблення детального плану, проте відповідач протиправно надав позивачу формальну відмову.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі №825/602/17, від 22.12.2018 р. у справі №804/1469/17, від 26.02.2019 р. у справі №802/721/18-а та від 05.03.2019 р. у справі №2040/6320/18, де зазначено що на законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За приписами ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. theUnitedKingdom), пп.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах Мултіплекс проти Хорватії (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п.45, від 10 липня 2003року, та Кутіч проти Хорватії (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Отже, з огляду на вказані вище норми законодавства суд вважає, що відповідачем в оскаржуваному рішенні вказано всі можливі підстави для відмови в задоволенні заяви позивача. Тому, відсутні підстави для повторного зобов`язання відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 .

Беручи до уваги наведене, враховуючи відмову позивачу у наданні дозволу на розробку детального плану території земельної ділянки площею 0,01 га для гаражного будівництва, зважаючи на необхідність ефективного захисту прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне, з урахуванням відповідних позицій Верховного Суду, Європейського суду з прав людини, зобов`язати Івано-Франківську селищну раду Яворівського району Львівської області надати дозвіл на розроблення детального плану території земельної ділянки площею 0,01 га для гаражного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 .

Саме такий спосіб захисту порушеного права, на переконання суду, слугуватиме належним механізмом недопущення повторного порушення права позивача, а спір між сторонами буде вирішено остаточно.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що у спірних правовідносинах відповідач не навів належних обставин, що слугували підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення детального плану земельної ділянки та не надав достатньо доказів на підтвердження правомірності свого рішення, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1681,60 грн, сплаченого згідно з квитанцією №10.0..1 від 29.10.2020.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області №1620 від 11.09.2020 «Про розроблення детального плану території розміщення земельної ділянки будівництва гаражу в смт.Івано-Франкове»;

Зобов`язати Івано-Франківську селищну раду Яворівського району Львівської області області (місцезнаходження: 81070, Львівська область, смт.Івано-Франкове, пл.Ринок 1, ) надати ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) дозвіл на розроблення детального плану території земельної ділянки площею 0,01 га для гаражного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області області (місцезнаходження: 81070, Львівська область, смт.Івано-Франкове, пл.Ринок 1, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складене та підписане 18.10.2021

Суддя Кузан Р.І.