Справа № 380/1499/21
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2021-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №380/1499/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сасевича О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту економічної політики Львівської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Департаменту економічної політики Львівської обласної державної адміністрації із вимогами:

-визнати незаконним та скасувати наказ директора Департаменту економічної політики Львівської обласної державної адміністрації №96-к «Про звільнення ОСОБА_1 » від 29 грудня 2020 року;

-поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління інвестиційної політики Департаменту економічної політики Львівської обласної державної адміністрації з 01 січня 2020 року;

-стягнути з Департаменту економічної політики Львівської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час перебування у вимушеному прогулі.

З метою обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що обіймав посаду начальника управління інвестиційної політики департаменту економічного розвитку Львівської обласної державної адміністрації. Розпорядженням голови Львівської обласної державної адміністрації №1101/0/5-20 від 24.11.2020 року було затверджено положення про департамент економічної політики Львівської обласної державної адміністрації. Окрім цього, наказом директора Департаменту «Про введення в дію штатного розпису департаменту економічної політики облдержадміністрації на 2020 рік» №29-ОС від 25.11.2020 року було введено штатний розпис департаменту економічної політики облдержадміністрації на 2020 рік, в якому відсутня посада начальника управління інвестиційної політики департаменту економічного розвитку Львівської обласної державної адміністрації, яку обіймав позивач. 25.11.2020 року відповідачем було видано попередження №1-52-473, яким позивачу доведено до відома про можливе наступне вивільнення за п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» та запропоновано посаду головного спеціаліста відділу розвитку торгівлі і підприємництва управління промисловості, підприємництва та інвестиційної політики. На підставі наказу директора Департаменту «Про звільнення ОСОБА_1 » №96-к від 29.12.2020 року позивача було звільнено із займаної посади 31.12.2020 року. ОСОБА_1 вважає наказ про його звільнення незаконним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на те, що попри затвердження нового штатного розпису Департаменту та наявність вакантних посад, які існували, в тому числі і на момент його затвердження, йому було запропоновано лише одну посаду посаду головного спеціаліста відділу розвитку торгівлі і підприємництва управління промисловості, підприємництва та інвестиційної політики. Відтак, позивач просить скасувати наказ директора Департаменту економічного розвитку Львівської обласної державної адміністрації «Про звільнення ОСОБА_1 » №96-к від 29.12.2020 року, поновити його на посаді начальника управління інвестиційної політики департаменту економічного розвитку Львівської обласної державної адміністрації та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою судді від 09.02.2021 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

25.03.2021 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він щодо задоволення позову заперечив. Представник відповідача зазначив, що згідно позиції Верховного суду роботодавець є таким, що виконав обов`язок щодо працевлаштування працівника лише тоді, коли працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явились на підприємстві з дня попередження про вивільнення та які існували на день звільнення працівника. Враховуючи це, директором Департаменту економічної політики Львівської обласної державної адміністрації було видано наказ «Про пропозицію вакантних посад ОСОБА_1 » №83-к від 01.12.2020 року, згідно якого сформовано виключний (повний, вичерпний) перелік вакантних посад. Ознайомити позивача із наказом №83-к від 01.12.2020 року не здалось можливим внаслідок постійної відсутності позивача на робочому місці. Враховуючи наведене, представник відповідача вважає, що роботодавцем були виконані всі дії з метою працевлаштування позивача, а тому просить відмовити в задоволенні позову.

11.06.2021 року від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог в частині підстав позову.

14.06.2021 року від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог в частині підстав позову.

В судових засіданнях, що відбулись 16.08.2021 року, 06.09.2021 року та 23.09.2021 року були допитані свідки.

У судових засіданнях представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, надав пояснення аналогічні тим, які викладені у письмових заявах до суду, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судових засіданнях позов не визнав, ствердив про його безпідставність, а тому, просив у задоволенні позову відмовити. Представники сторін не заперечили щодо переходу до письмового провадження, внаслідок чого суд ухвалою без виходу до нарадчої кімнати постановив перейти до письмового провадження для подальшого розгляду справи та ухвалення рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін та свідків, розглянувши їхні доводи та заперечення, дослідивши зібрані в справі докази, об`єктивно оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Розпорядженням голови Львівської обласної державної адміністрації №1101/0/5-20 від 24.11.2020 року затверджено Положення про департамент економічної політики Львівської обласної державної адміністрації.

Наказом директора Департаменту економічного розвитку Львівської обласної державної адміністрації №29-ОС від 25.11.2020 року введено в дію штатний розпис департаменту економічної політики облдержадміністрації на 2020 рік.

Як вбачається із штатного розпису на 2020 рік, в такому відсутня посада начальника управління інвестиційної політики департаменту економічного розвитку Львівської обласної державної адміністрації.

У зв`язку із зміною структури та штатного розпису департаменту економічної політики обласної державної адміністрації на 2020 рік, директором департаменту економічної політики Львівської обласної державної адміністрації видано попередження №1-52-473 від 25.11.2020 року про можливе наступне вивільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» не раніше ніж за 30 календарних днів з моменту вручення попередження із пропозицією іншої роботи. Згідно цього ж попередження, ОСОБА_1 запропоновано посаду: головний спеціаліст відділу розвитку торгівлі і підприємництва управління промисловості, підприємництва та інвестиційної політики. Відмітка про ознайомлення із попередженням: 26.12.2020 року.

В акті про відмову від ознайомлення з попередженням про можливе вивільнення від 26.11.2020 року вказано, що 26.11.2020 року ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з попередженням про можливе наступне вивільнення та пропозицією іншої роботи.

Згідно протоколу №1 про доведення інформації до відома державного службовця від 26.11.2020 року вбачається, що 26.11.2020 року о 17 год. 07 хв. інформація про можливе наступне вивільнення з пропозицією іншої посади була надіслана засобами електронного зв`язку на електронну пошту позивача.

Відповідне попередження також було скеровано ОСОБА_1 поштовим зв`язком.

Наказом директора департаменту економічного розвитку Львівської обласної державної адміністрації №83-К від 01.12.2020 року «Про пропозицію вакантних посад ОСОБА_1 » було запропоновано позивачу перелік вакантних посад станом на 01.12.2020 року. Згідно додатку до наказу запропоновано посади:

1) начальник відділу публічних закупівель управління фінансового аналізу та публічних закупівель;

2) головний спеціаліст відділу супроводу інвестиційних проектів управління промисловості, підприємництва та інвестиційної політики;

3) головний спеціаліст відділу стратегічного планування управління регіонального розвитку (строкова);

4) головний спеціаліст відділу розвитку територій управління регіонального розвитку;

5) провідний спеціаліст відділу розвитку торгівлі і підприємництва управління промисловості, підприємництва та інвестиційної політики.

Даний наказ було скеровано засобами поштового зв`язку на адресу позивача.

Відповідно до службової записки щодо виконання наказу від 01.12.2020 року №83-К «Про пропозицію вакантних посад ОСОБА_1 », складеної головним спеціалістом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з даним наказом не ознайомлений у зв`язку із постійною відсутністю на робочому місці.

В акті про відмову від ознайомлення із переліком вакантних посад від 28.12.2020 року вказано, що ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення із переліком посад.

Наказом директора департаменту економічного розвитку Львівської обласної державної адміністрації №96-К від 29.12.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено з посади начальника управління інвестиційної політики департаменту економічного розвитку Львівської обласної державної адміністрації з 31.12.2020 року у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури і штатного розпису державного органу без скорочення чисельності державних службовців.

Позивач, вважаючи вищезгаданий наказ незаконним, з метою захисту та поновлення порушених прав, звернувся до суду з метою скасування такого наказу та поновлення його на роботі із одночасним стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби регулюються Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII (станом на момент спірних правовідносин).

Пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII передбачено, що державна служба може припинятись за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною 3 статті статті 87 Закону №889-VIII передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Відповідно до частини 5 статті 87 Закону №889-VIII наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Окрім цього, частинами 2 і 3 статті 5 Закону №889-VIII встановлено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Суд звертає увагу на те, що на правовідносини, які стали підставою для звернення з даним адміністративним позовом, поширюється законодавство про працю у частині відносин, не врегульованих Законом №889-VIII.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України (станом на момент спірних правовідносин) передбачено, що цим Кодексом регулюються трудові відносини всіх працівників.

Cтаттею 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Отже, до правовідносин, що виникли у цій справі, окрім Закону №889-VIII також підлягають застосуванню положення КЗпП України.

Зокрема, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

В силу вимог пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). В усіх випадках звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.

З наведеного вбачається, що для прийняття законного та обґрунтованого рішення суду необхідно з`ясувати чи були визначені законом підстави для припинення державної служби ОСОБА_1 та чи була дотримана процедура його звільнення з роботи.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що розпорядженням голови Львівської обласної державної адміністрації №1101/0/5-20 від 24.11.2020 року затверджено Положення про департамент економічної політики Львівської обласної державної адміністрації.

Наказом директора Департаменту економічного розвитку Львівської обласної державної адміністрації №29-ОС від 25.11.2020 року введено в дію штатний розпис департаменту економічної політики облдержадміністрації на 2020 рік.

У зв`язку із відсутністю в штатному розписі займаної ОСОБА_1 посади, директором Департаменту економічного розвитку Львівської обласної державної адміністрації було видано попередження №1-52-473 від 25.11.2020 року про можливе наступне вивільнення за п.1 ч.1 статті 87 Закону України «Про державну службу». Згідно попередження, позивачу також запропоновану посаду головного спеціаліста відділу розвитку торгівлі і підприємництва управління промисловості, підприємництва та інвестиційної політики.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме акту про відмову позивача від ознайомлення з попередженням про можливе вивільнення від 26.11.2020 року, ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з попередженням про можливе наступне вивільнення та пропозицією іншої роботи.

Враховуючи відмову позивача від ознайомлення із згаданим попередженням, керуючись порядком фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1042 від 11.12.2019 року, попередження №1-52-473 від 25.11.2020 року, копія штатного розпису Департаменту на 2020 рік, копія наказу №29-ОС від 25.11.2020 року, копія розпорядження №1101/0/5-20 від 24.11.2020 року було скеровано поштовим зв`язком на адресу позивача, а також на електронну адресу позивача, що зафіксовано протоколом №1 від 26.11.2020 року. Позивач не заперечує факту отримання зазначених документів поштовим зв`язком та вказує на те, що відповідачем було запропоновано йому для заміщення лише одну посаду посаду спеціаліста відділу розвитку торгівлі і підприємництва управління промисловості, підприємництва та інвестиційної політики.

З цього приводу суд зазначає наступне.

За приписами ч. 1 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 492 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Отже, з аналізу вказаних норм вбачається, що попередження про можливе наступне вивільнення має бути надано працівнику не менше ніж за 30 календарних днів, а щодо вимог Закону, то такі є дотриманими, якщо працівнику в період з вручення попередження і до моменту вивільнення запропоновано усі вакантні посади.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01.04.2015 року у справі №6-40цс15, постанові Великої палати Верховного Суду від 18.09.2018 року у справі 800/538/17, постанові Верховного Суду від 22.05.2019 року у справі №813/5500/14, постанові Верховного Суду від 19.03.2020 року у справі №813/2837/16.

Як встановлено судом, наказом директора департаменту економічного розвитку Львівської обласної державної адміністрації №83-К від 01.12.2020 року «Про пропозицію вакантних посад ОСОБА_1 » було запропоновано позивачу перелік вакантних посад станом на 01.12.2020 року. Згідно додатку до наказу запропоновано посади:

1) начальник відділу публічних закупівель управління фінансового аналізу та публічних закупівель;

2) головний спеціаліст відділу супроводу інвестиційних проектів управління промисловості, підприємництва та інвестиційної політики;

3) головний спеціаліст відділу стратегічного планування управління регіонального розвитку (строкова);

4) головний спеціаліст відділу розвитку територій управління регіонального розвитку;

5) провідний спеціаліст відділу розвитку торгівлі і підприємництва управління промисловості, підприємництва та інвестиційної політики.

Службовою запискою від 08.12.2020 року, яка міститься в матеріалах справи, підтверджується неможливість ознайомити позивача із вищезгаданим наказом №83-К від 01.12.2020 року внаслідок його постійної відсутності на робочому місці.

Окрім цього, актом про відмову від ознайомлення із запропонованим переліком вакантних посад від 28.12.2020 року підтверджується відмова позивача від підписання про ознайомлення із таким.

Більше того, суд зауважує, що в судовому засіданні представник відповідача надав суду для ознайомлення конверт із пропозиціями ОСОБА_1 вакантних для заміщення посад. Як вбачається з даного конверту, такий повернувся на адресу відповідача за закінченням терміну його зберігання.

Відтак, суд приходить вважає, що уповноваженим органом було вжито всіх можливих заходів з метою ознайомлення позивача із документами про можливе наступне вивільнення та пропозиціями вакантних посад.

Допитані в судових засіданнях за клопотанням представника позивача свідки ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ), на думку суду, підтвердили дотримання уповноваженим органом процедури звільнення ОСОБА_1 .

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, встановлюючи істину в справі суд повинен ґрунтуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби в суду не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву, що випливає з позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п. 45 рішення в справі «Бочаров проти України», п. 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», п. 43 рішення у справі «Кобець проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Зібрані і досліджені матеріали цієї справи не підтверджують обгрунтованості позовних вимог, із якими до суду звернувся позивач. При цьому, відповідачем доведено повністю правомірність своїх дій і рішень у відповідності до вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Основного Закону та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Виходячи з наведеного в сукупності суд дійшов висновку, що приймаючи спірний наказ відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України тож відсутні підстави для його скасування, відповідно, і для застосування наслідків такого скасування.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 цього Кодексу, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами пояснення по суті заявлених вимог, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Сасевич О.М.