Справа № 300/891/20
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/891/20 пров. № А/857/11392/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Глушка І.В., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.,

апелянта ОСОБА_1 ,

представника відповідача Марусиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року (ухвалене головуючим суддею Остап`юк о 12 год. 18 хв. у м. Івано-Франківськ, повне судове рішення складено 27 травня 2021 року) у справі № 300/891/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України третя особо, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державна екологічна інспекція в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування наказу від 25.03.2020 за № 87-о, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що відсутнє фактично поновлення його на посаді згідно наказу № 43-о від 18.02.2020, недотримання роботодавцем норм законодавства щодо вивільнення працівника, які полягали в невиконанні відповідачем обов`язку запропонувати позивачу всі інші вакантні посади або роботи на тому самому підприємстві.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що про відсутні фактичні та правові підстави для задоволення позову, вимоги позивача необґрунтовані, а в їх задоволенні слід відмовити, оскільки судом встановлена наявність підстав для припинення державної служби позивача за ініціативою суб`єкта призначення - відповідача, що передбачена пунктом 1-1 частини 1статті 87 Закону України «Про державну службу».

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов повністю.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Вказує, що такої правової позиції дотримується Верховний Суд та покликався зокрема суд першої інстанції.

Відповідач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Апелянт в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов повністю.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги та надали пояснення, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа в судове засідання на виклик суду не з`явилася, явку уповноваженої особи не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена, що не перешкоджає розгляду справи за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що Наказом Державної екологічної інспекції України від 27.01.2020 за № 43-о, на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 у справі № 300/2221/19 ОСОБА_1 поновлений на посаді начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області - головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківської області.

25.02.2020 відповідач, письмовим попередженням від 25.02.2020, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 за № 102 та свого наказу від 08.02.2019 № 61 попередив позивача про його наступне вивільнення з посади та наступне припинення трудового договору відповідно до п. 1-1 ч. 1 та абзацу 1 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із ліквідацією Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області та скороченням посади начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області - головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківської області.

Відповідач не пропонував позивачу жодних вакантних посад, а 25.03.2020 оскаржуваним наказом за № 87-о звільнив позивача з посади.

Позивач вважаючи оскаржуваний наказ протиправним, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Статтею 43 Конституції України зокрема передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007, визначає, що кожна людина повинна мати можливість заробляти собі на життя професією, яку вона вільно обирає (пункт 1 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на працю як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015 (далі - Закон № 889-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч.ч. 1, 2 ст. 3, ч.ч. 2, 3 ст. 5 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 4 ч.1 ст. 83 5 Закону № 889-VIII передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (ст.ст. 87, 87-1 цього Закону).

Відповідно до положень п.1-1 ч.1, ч.3 ст. 87 5 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

13.02.2020 набрала чинності редакція Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 № 440-IX, відповідно до якого внесено зміни у частину третю статті 87 Закону № 889-VIII.

Відповідно до частини третьої цієї ж статті суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

При цьому аналіз наведеної правової норми дає підстави для висновку, що саме за наявності будь-якої вакантної посади державної служби у тому самому державному органі суб`єкт призначення ініціює відповідну пропозицію державному службовцю.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 440/1964/20 та від 15.07.2021 у справі № 140/6353/20.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що при розгляді спору про звільнення працівника у зв`язку з ліквідацією установи (державного органу) необхідно з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація установи, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 102 «Питання реалізації Концепції реформування системи державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища» в структурі Державної екологічної інспекції України відбувається реформування, в рамках якого деякі територіальні органи інспекції об`єднуються і утворюються міжтериторіальні.

В додатку 1 постанови вказуються інспекції, що підлягають ліквідації, в додатку №2 - які створюються.

Таким чином, відповідно до вказаної вище постанови Кабінету Міністрів України підлягають ліквідації Державна екологічна інспекція в Івано-Франківській області та Державна екологічна інспекція у Чернівецькій області з утворенням міжтериторіальної структури - Державної екологічної інспекції Карпатського округу.

Державною екологічною інспекцією України видано наказ від 08.02.2019 № 61 «Про ліквідацію Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області», яким вирішено ліквідувати як юридичну особу публічного права Державну екологічну інспекцію в Івано-Франківській області, утворено ліквідаційну комісію та призначено голову ліквідаційної комісії.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняє свою діяльність, передаючи все своє майно, права та обов`язки іншим юридичним особам - правонаступникам внаслідок реорганізації (через злиття, приєднання, поділ, перетворення) або ліквідації.

Тобто, при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу).

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України у постановах від 04.03.2014 № 21-8а14, від 27.05.2014 № 21-108а14, від 28.10.2014 № 21-484а14, від 19.01.2016 № 21-2225а15 та була підтримана Верховним Судом у постановах від 10.10.2018 по справі № 816/979/17, від 20.06.2018 по справі № П/811/3349/15.

Таким чином, у випадку ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, обов`язок щодо працевлаштування (пропозиції про працевлаштування згідно статті 49-2 КЗпП) працівників ліквідованої установи (організації) поширюється не лише на цю установу (організацію), а й на відповідну новостворену установу (організацію), оскільки, як зазначено Верховним Судом України, роботодавцем у такому випадку є держава, а не окрема установа, що діє від імені держави.

Зі змісту Положення про Державну екологічну інспекцію в Івано-Франківській області та Положення про Державну екологічну інспекцію Карпатського округу, суд дійшов висновку, що зміст повноважень, завдань і функцій свідчить про те, що фактично відбулася реорганізація шляхом ліквідації територіального органу - Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області з одночасним створенням Державної екологічної інспекції Карпатського округу як структурного підрозділу Державної екологічної інспекції України. Функції та повноваження вказаних територіальних органів, які ліквідуються покладено на новоутворені територіальні органи як структурні підрозділи апарату Державної екологічної інспекції України.

Власник або уповноважений ним орган вважаються такими, що належно виконали вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України стосовно працевлаштування працівника, якщо запропонували йому наявну на підприємстві роботу, тобто, вакантну посаду або роботу за відповідною професією, спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника або уповноважений ним орган з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18.10.2017 у справі № 6-1723цс17 та підтримані Верховним Судом у постанові від 10.10.2018 у справі № 816/979/17.

Оскільки відповідна функція держави ліквідована не була та з ліквідацією одного державного органу одночасно було створено інший державний орган з аналогічними завданнями, повноваженнями та функціями, колегія суддів вкотре наголошує, що фактично мала місце реорганізація. А відтак, Державна екологічна інспекція України не була звільнена від обов`язку щодо працевлаштування позивача в новоутвореному органі.

У ході розгляду справи відповідачем, як суб`єктом, яким прийнято наказ про звільнення позивача, не надано доказів, які б підтверджували те, що ОСОБА_1 пропонувалися будь-які посади та що позивач відмовився від запропонованих посад та від подальшого проходження служби.

Разом з цим, на вимогу суду Державна екологічна інспекція України надіслала до суду пояснення з якого зокрема слідує, що на момент звільнення позивача в період з 20.02.2020 по 26.03.2020 були вакантні рівнозначні посади або інші посади котрі не були запропоновані ОСОБА_1 .

У зв`язку з цим, суд доходить висновку, що відповідачем не доведений факт неможливості переведення позивача, за його згодою, на іншу роботу та правомірність звільнення позивача з підстави ліквідації юридичної особи (підприємства, установи, організації).

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем порушено порядок звільнення позивача внаслідок чого наказ Державної екологічної інспекції України від 25.03.2020 за № 87-о про звільнення ОСОБА_1 з посади є протиправним та підлягає скасуванню.

Статтею 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядав трудовий спір.

Враховуючи те, що судом встановлено протиправність звільнення позивача, то слід поновити позивача на посаді і в установі, з якої його було звільнено.

З урахуванням того, що відповідно до оскаржуваного наказу, позивача звільнено 25.03.2020., а 25.03.2020 є днем звільнення та вважається останнім робочим днем для ОСОБА_1 , відповідно він підлягає поновленню на посаді з 26.03.2020.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до п. 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до положень Розділу III вказаного вище Порядку № 100 визначено виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо), тому відповідно сума середнього заробітку за один робочий день позивача складає 684, 10 грн (оклад+ранг+коректива+вислуга= сума для визначення подобової оплати 5802, 50 + 330 + 1392, 60 грн = 7525, 10 грн : 11 днів = 684, 10 грн.).

Період вимушеного прогулу становить з 27.03.2020 по 21.09.2021, тобто 386 робочі дні.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за вказаний період у сумі 264062, 60 грн (684, 10 х 386).

Відповідно до ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши оскаржене позивачем рішення, апеляційний суд вважає, що таке не відповідає критеріям, визначеним ст. 2 КАС України, а представлені відповідачем на заперечення позовних вимог докази у своїй сукупності не дають підстав вважати що рішення відповідача є правомірним, а натомість вказують на те, що таке прийняте відповідачем необґрунтовано, без дотриманням вимог чинного законодавства України, що дає підстави для визнання його протиправним та скасування.

Згідно з пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За таких обставин суд вважає за необхідне допустити рішення до негайного виконання в частині поновлення на посаді та стягнення середньомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, що становить 13682 грн.

З врахуванням усіх наведених вище обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року у справі № 300/891/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної екологічної інспекції України від 25 березня 2020 року за № 87-0 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківській області з 26 березня 2020 року.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківській області з 26 березня 2020 року.

Стягнути з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 березня 2020 року по 21 вересня 2021 року в розмірі 264062 (двісті шістдесят чотири тисячі шістдесят дві) гривні 60 копійок.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківській області та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 13682 (тринадцять тисяч шістсот вісімдесят дві) гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді І. В. Глушко
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 19 жовтня 2021 року