Справа № 200/7387/21
Суддя: Аканов О.О.
Дата ухвалення: 2021-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 р. Справа№200/7387/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Аканова О.О.,

при секретарі Ревва Е.Г.,

за участю представника відповідача Малахової М.І.,

позивач до суду не з`явився

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради (місцезнаходження: 61002, м.Харків, вул.Сумська, 78, ) про

визнання незаконним та скасування рішення від 21.04.2020 про скасування дії довідок ВПО № від 12.11.2014, №63-81 від 12.03.2021 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

зобов`язання повторно розглянути заяву від 19.03.2020 ОСОБА_1 про призначення допомоги при народженні дитини на доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

зобов`язання призначити та виплатити ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини на доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за його заявою від 19.03.2021, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із вищевказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що має дитину, свідоцтво про народження якої позивач оформив в 2021 році при в`їзді на підконтрольну Україні територію. В березні 2021 звернувся до відповідача та оформив довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи його та дитини. 19.03.2021 позивач надіслав на адресу відповідача заяву та пакет документів, необхідних для призначення такої допомоги. Позивач отримав відповідь про те, що йому відмовлено в призначенні допомоги за відсутністю за фактичним місцем проживання та скасування дії довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб.

На думку позивача, відповідачем протиправно скасовано дії довідок внутрішньо переміщеним осіб та не призначено допомоги при народженні дитини.

У зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даним позовом.

Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній, з посиланням на вимоги ст.9 закону №1706, зазначив, що дія довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб скасовано, оскільки позивач не повідомив про повернення до покинутого постійного місця проживання. Зазначили, що заява позивача про призначення допомоги при народженні дитини від 19.03.2020 до управління не надходила, місце фактичного проживання позивача невідомо, що на думку управління, є підставою для непризначення зазначеної допомоги позивачу.

На підставі наведеного, представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Розглянувши наявні заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується вимоги, дослідивши докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність певних обставин справи, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином України, про що свідчить копія паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Ленінським РВ УМВС України в м.Донецьку 02 вересня 2008 року.

Позивач є батьком ОСОБА_2 , про що Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) зроблено відповідний актовий запис №06 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеними особами, про що свідчать довідка від 12.11.2014 № та довідка від 12.03.2021 №6327- відповідно.

Відповідачем 14.03.2021 за вих.№3125-03 за результатом розгляду адвокатського запиту від 05.04.2021 повідомлено, що позивач та його донька перебувають на обліку в управлінні. Проведено перевірку достовірності інформації, зазначеної в заяві позивача. Рішення про призначення/непризначення позивачу допомоги при народженні дитини не приймалось.

Листом відповідача від 05.05.2021 №3563-03 за результатом розгляду адвокатського запиту від 21.04.2021 повідомлено, що управлінням прийнято рішення про скасування дії довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з підстав надання завідомо недостовірних відомостей, які містяться в заявах позивача.

12 березня 2021 року позивачем до відповідача надано заяву з приводу призначення допомоги при народженні дитини.

24.03.2021 відповідачем складено акт №115 обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, відповідно встановлено, що в квартирі мешкає тільки одна дитина, яка зареєстрована за даною адресою, що свідчить про те, що ОСОБА_1 в квартирі не перебуває.

26.03.2021 за вих.№Н-83-2586-05 листом відповідача позивачу повідомлено про те. що для розгляду питання щодо можливості призначення допомоги при народженні дитини управлінням проводаться перевірка достовірності інформації зазначеної в зверненні позивача.

Рішенням відповідача №1 від 21.04.2021 скасовано дію довідки про взяття на облік ВПО ОСОБА_1 № від 12.11.2014 з внесенням про це відомостей до Єдиної інформаційної бази про внутрішньо переміщених осіб.

Рішенням відповідача №2 від 21.04.2021 скасовано дію довідки про взяття на облік ВПО ОСОБА_2 №6327- від 12.03.2021 з внесенням про це відомостей до Єдиної інформаційної бази про внутрішньо переміщених осіб.

Листом відповідача позивачу повідомлено про те, що розглянути питання призначення допомоги при народженні дитини немає законних підстав.

Позивач оскаржує вищевказані дії відповідача, як такі, що вчинені з порушенням норм чинного законодавства та порушують його конституційні права.

Спірним питанням даної справи є правомірність призначення відповідачем допомоги при народженні дитини у зв`язку з відсутністю позивача та його дитини за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщених осіб.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов`язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 1 ст. 1 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" визначено, що громадяни України, в сім`ях, яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно зі ст. 10 вказаного Закону допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини.

Відповідно до ч. 7 ст. 11 вказаного Закону допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Статтею 12 вказаного Закону встановлено розмір допомоги при народженні дитини, а також етапність виплати такої допомоги.

Відповідно до ч. 9 ст. 11 вказаного Закону виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; у разі виникнення інших обставин.

Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1751.

Згідно з п. 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1751 допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Відповідач відмовив позивачу у призначенні виплати допомоги при народженні дитини з підстав надання завідомо недостовірних відомостей, які містяться в заявах позивача.

Між тим, відмовляючи у призначенні виплати такої допомоги не враховано наступне.

14.04.2014 року набрав чинності Указ Президента України від 14.04.2014 року №405/2014, яким уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року "Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України" та розпочато проведення антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей.

Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та Перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення затверджені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р.

До першого з вказаних Переліків внесено, зокрема м.Донецьк Донецької області, де проживав позивач, і з якого позивач переміщений на контрольовану територію та взятий на облік внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до п. 8 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595, особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Позивач переміщений на контрольовану територію з населеного пункту та у встановленому порядку взятий на облік внутрішньо переміщених осіб, після чого звернувся із заявою про призначенні виплати такої допомоги.

Суд зазначає, що позивач і його дітина є громадянами України, тобто, мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини. Відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у п. 23 рішення "Кечко проти України" від 08 листопада 2005 року, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Крім того, позивачем заявлений позов в інтересах малолітньої дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги при народженні дитини є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

Допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. Неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 591/610/16-а та від 2 жовтня 2018 року у справі № 495/3711/17.

Окрім визначеного, суд звертає увагу на наступне. За приписами статті 6 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем "Молдавської Республіки Придністров`я". Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод" щодо відступу від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8, та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Отже, на теперішній час Україна від зобов`язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

Відповідно ч. 1-2 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що рішення відповідача прийняті не у спосіб, передбачений Законом № 2109-III, а тому підлягають скасуванню.

Обираючи спосіб захисту, суд, зважаючи на його ефективність з точки зору статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, приходить до висновку, що слід прийняти рішення про визнання протиправним та скасувати рішення відповідача №1 від 21.04.2021 про скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи № від 12.11.2014 року про взяття на облік ОСОБА_1 ; визнання протиправним та скасувати рішення відповідача №2 від 21.04.2021 №6327- від 12.03.2021 про взяття на облік ОСОБА_2 ; визнання протиправною відмову відповідача в призначенні допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заявою ОСОБА_1 від 12.03.2021 року; зобов`язання відповідача призначити та здійснити ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) виплату допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

Що стосується вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення, суд зазначає наступне.

Суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч.2 ст.382 КАС України).

При цьому зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З наведеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України "Про виконавче провадження". Судовий контроль у формі зобов`язання подати звіт, також є формою забезпечення виконання судових рішень.

Також суд зазначає, що статтею 382 КАС України встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 14 травня 2018 року у справі №820/4283/17 (реєстраційний номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 74002808).

Серед іншого, вирішуючи питання щодо можливості встановлення судового контролю, слід враховувати особливості покладених на суб`єкта владних повноважень обов`язків згідно з судовим рішенням та його можливості ці обов`язки виконати без достатніх зволікань.

При цьому, суд зазначає, що виконання рішення суду, враховуючи наявність спеціальних процедур, порядку, передбачає виконання рішення з урахуванням певного часу на його виконання. Затримка виконання судового рішення на період, що є необхідним для вирішення проблем публічного порядку, процедури може у виняткових випадках бути виправдана.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що заява позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду є передчасною.

Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 908 грн. згідно квитанції від 23.06.2021 року.

Оскільки позов задоволено частково, судовий збір підлягає стягненню в розмірі 454 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Вступну та резолютивну частини рішення виготовлено в нарадчій кімнаті 12 жовтня 2021 року, повний текст рішення виготовлено 19 жовтня 2021 року.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради (місцезнаходження: 61002, м.Харків, вул.Сумська, 78, ) №1 від 21.04.2021 про скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи № від 12.11.2014 року про взяття на облік ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради (місцезнаходження: 61002, м.Харків, вул.Сумська, 78, ) №2 від 21.04.2021 №6327- від 12.03.2021 про взяття на облік ОСОБА_2 .

Визнати протиправною відмову управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради (місцезнаходження: 61002, м.Харків, вул.Сумська, 78, ) в призначенні допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заявою ОСОБА_1 від 12.03.2021 року.

Зобов`язати управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради (місцезнаходження: 61002, м.Харків, вул.Сумська, 78, ) призначити та здійснити ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) виплату допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради (місцезнаходження: 61002, м.Харків, вул.Сумська, 78, ) судовий збір у розмірі 454 грн. на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.О. Аканов