Справа № 160/17690/20
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2021-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши у порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
30 грудня 2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, засобами поштового зв`язку, надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , в якій з урахуванням заяви від 09 квітня 2021 року про збільшення позовних вимог, позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати позивачу грошової компенсації за не отримане під час проходження військової служби речове майно в день звільнення з військової служби;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з 13 січня 2017 року по день фактичного розрахунку, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Цією ж ухвалою суду, витребовано від Військової частини НОМЕР_2 інформацію щодо нарахованих та виплачених сум при звільненні ОСОБА_1 та інформацію щодо вартості неотриманого ОСОБА_1 речового майна.
Також, відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Станом на 04 березня 2021 року вимоги ухвали в частині надання доказів відповідачем були не виконані.
В підготовче судове засідання призначене на 06 квітня 2021 року сторони не з`явилися. Протокольною ухвалою суду, розгляд справи відкладено на 11 травня 2021 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року витребувано від Військової частини НОМЕР_2 довідку щодо нарахованих та виплачених сум при звільненні ОСОБА_1 та інформацію щодо вартості не отриманого ОСОБА_1 речового майна, відповідно до вимог визначених статтями 77, 80 Кодексу адміністративного судочинства України.
09 квітня 2021 року, засобами поштового зв`язку, до суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій останній просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати позивачу грошової компенсації за не отримане під час проходження військової служби речове майно в день звільнення з військової служби;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з 13 січня 2017 року по день фактичного розрахунку, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Вказана заява обґрунтована тим, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_4 № 107 від 17 червня 2017 року, позивача звільнено з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 33 від 31.07.2017 року, позивача було виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 31.07.2017 року № 33, виплату компенсації вартості речового права майна, яку позивач не отримав в період проходження військової служби, вказаним наказом не передбачено. При звільнені з військової служби військовою частиною НОМЕР_2 протиправно не було нараховано, та не виплачено позивачу грошову компенсацію за речове право. Вважає, військовою частиною НОМЕР_2 було порушені його права передбачені Конституцією України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та Кодексом Законів про працю. У зв`язку з тим, що чинним законодавством передбачено, що при звільнені працівника виплата всіх сум провадиться в день звільнення, але не пізніше наступного дня вимоги про розрахунок. Згідно з ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
26 квітня 2021 року вх. № 6826/21, засобами електронного зв`язку, від Військової частини НОМЕР_2 до суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи, призначеної на 11.05.2021 року без їх участі, у зв`язку із перебуванням військової частини НОМЕР_2 на відновленні боєздатності з метою захисту суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей.
28 квітня 2021 року від представника Військової частини НОМЕР_2 на адресу суду, засобами поштового зв`язку, надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник військової частини просить відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 у повному обсязі. Зазначає, що військова частина НОМЕР_2 заперечує проти позовних вимог у повному обсязі, вважає, що дані позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з того, що відповідно до ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Відповідно до ч.3 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, залишає позовну заяву без розгляду. Тобто, позивач був звільнений з військової служби ще 2017 році, а звернувся з даною позовною заявою лише в 2021 році, тому позивачем пропущений строк звернення до суду.
В підготовче судове засідання призначене на 11 травня 2021 року сторони не з`явилися. Від представника відповідача надійшло письмове клопотання про розгляд справи, призначеної на 11.05.2021 року без їх участі. Протокольною ухвалою суду ухвалено продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів.
Чергове судове засідання було призначено на 03 червня 2021 року про дату, час та місце судового засідання учасники справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Цією ж ухвалою суду, відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву про збільшення позовних вимог - протягом 15 днів з дня отримання даної ухвали.
Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву про збільшення позовних вимог не скористався, в матеріалах справи наявні докази його належного повідомлення.
Чергове підготовче засідання призначено на 17 червня 2021 року.
09 червня 2021 року вх. № 9206/21, засобами електронного зв`язку, від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи, призначеної на 17.06.2021 року без його участі, у порядку письмового провадження, позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 05.04.2021 року просив задовольнити у повному обсязі.
У судове засідання, призначене на 17 червня 2021 року, представник відповідача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року вказану позовну заяву, після відкриття провадження у справі, було залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви.
01 липня 2021 року до суду надійшла направлена засобами поштового зв`язку заява ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду з додатками.
Чергове підготовче засідання призначено на 13 липня 2021 року.
У судове засідання, призначене на 28 липня 2021 року, сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 19 серпня 2021 року.
Чергове судове засідання призначено на 07 вересня 2021 року.
В судове засідання 07 вересня 2021 року сторони не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Дослідивши наявні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 на посаді помічника начальника розвідки розвідувального відділення штабу.
Згідно з посвідченням серії НОМЕР_5 , виданим 11 вересня 2015 року Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_4 , ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 №33 від 31.07.2017 року (по стройовій частині), капітана ОСОБА_1 , помічника начальника розвідки розвідувального відділення штабу, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 17 червня 2017 року № 107, за пуктом «і» (які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на строк до закінчення особливого періода або про оголошення рішення про демобілізацію та вислужив не менше 24 (двадцяти чотирьох) місяців і частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 31 липня 2017 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а з продовольчого забезпечення з 01 серпня 2017 року, вважати таким, що посаду і справи здав та вибув до Новомосковського об`єднаного міського військового комісаріату Дніпропетровської області для постановки на облік.
Також, наказом № 33 визначено необхідність здійснення наступних виплат:
- виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2017 рік в розмірі місячного грошового забезпечення;
- виплатити премію за особливий внесок у загальні результати служби в розмірі 450 % в повному розмірі за період служби, з 01 липня 2017 року по 31 липня 2017 року згідно наказу Міністерства оборони України № 375 від 22 липня 2016 року;
- виплатити надбавку за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50 % посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавку за вислугу років за період служби, з 01 липня 2017 року по 31 липня 2017 року, згідно наказу Міністерства оборони України № 260 від 11 червня 2008 року;
- виплатити щомісячну додаткову винагороду в розмірі 60 % місячного грошового забезпечення за період служби з 01 липня 2017 року по 31 липня 2017 року;
- виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення (за кожний повний прослужений рік) за 16 календарних років служби.
Разом з тим, грошова компенсація за неотримане речове майно в день виключення із списків особового складу 31.07.2017 року ОСОБА_1 здійснена не була.
При цьому, доказів відшкодування позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно відповідачем не надано.
Проте, матеріали справи не містять відповіді відповідача на вищенаведений рапорт та доказів отримання позивачем грошової компенсації.
Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив йому компенсацію за неотримане речове майно, не виготовив довідку про вартість речового майна, та не виплатив суму середнього заробітку, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані Законом України №2011-ХІІ від 20.12.1991р. «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» (далі - Закон), Порядком виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за не отримане майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016р. (далі - Порядок №178).
Відповідно до ст. 1-2 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Абзацом другим ч. 1 ст. 9-1 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.16р. № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок №178).
Відповідно до п. 4 Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Указом Президента України від 10.12.08р. № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
Відповідно до п. 240 Положення військовослужбовці, які визнані непридатними до військової служби за станом здоров`я, підлягають звільненню з військової служби за станом здоров`я. Після отримання військовою частиною відповідного висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я документи про його звільнення з військової служби оформляються та надсилаються посадовій особі, яка видає наказ про звільнення негайно.
Відповідно до п. 242 Положення, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
З аналізу викладеного вбачається, що при звільненні з військової служби та виключенню зі списків особового складу військової частини із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, без проведення остаточного з ним розрахунку, можливе лише за його письмовою згодою.
Крім того, вбачається, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
Тобто, для реалізації свого права на отримання грошової компенсації за речове майно при звільненні, позивач зобов`язаний звернутись до відповідача із заявою (рапортом), в якому висловити своє відповідне бажання.
Саме з фактом волевиявлення позивачем способу компенсації (отримати майно чи грошові кошти) пов`язаний обов`язок відповідача здійснити розрахунок при звільненні.
Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини. Водночас, умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23.12.2020 року у справі №825/1732/17.
Під час розгляду справи судом встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_2 №33 від 31.07.2017 року (по стройовій частині) позивача з 31 липня 2017 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, вважати таким, що посаду і справи здав та вибув до Новомосковського об`єднаного міського військового комісаріату Дніпропетровської області для постановки на облік.
Однак, незважаючи на звернення позивача із відповідним рапортом грошова компенсація за не отримане речове майно позивачеві виплачена не була.
Також суд зауважує, Конституційний Суд України у рішеннях від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо.
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.
Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, а також зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Що стосується позовної вимоги зобов`язання військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з 13 січня 2017 року по день фактичного розрахунку, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини, суд зазначає наступне.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, із посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, зазначив, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
У цій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України та застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
В той же час судова палата зауважила, що умовою для виникнення обов`язку виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
Аналогічні правові висновки здійснені Верховним Судом у постановах від 27.01.2021 у справі № 340/680/20, від 28.01.2021 у справі № 520/5559/2020.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
В цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах;
- співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
У пункті 43 постанови від 20.01.2021 у справі № 200/4185/20-а, Верховний Суд зазначив, що виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
У постанові від 11.02.2021 у справі № 240/532/20 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду сформулював правовий висновок, згідно із яким строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України. У вказаній постанові судова палата суду касаційної інстанції зазначила, що місячний строк на звернення до суду обчислюється з дня остаточного розрахунку.
Отже, одним із обов`язкових критеріїв при наданні оцінки розміру сум середнього заробітку за час затримки остаточної виплати всіх належних працівникові сум, є період прострочення, тобто весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку.
При цьому, строк звернення до суду із такою позовною вимогою обраховується з наступного дня після проведення остаточного розрахунку.
День прийняття судового рішення про стягнення належних до виплати сум не є днем фактичного розрахунку, оскільки у такий день грошові кошти не надходять працівникові.
Таким чином, заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є передчасними, оскільки у цій справі вирішено питання права позивача на одержання суми грошової компенсації, фактичний розрахунок (виплата суми компенсації) не здійснена відповідачем, отже, відсутня можливість встановлення періоду затримки виплати по день фактичного розрахунку, та інших критеріїв, які суд має проаналізувати у такій категорії справ.
Враховуючи викладені обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, ч. 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Відповідно до ч.1 ст.143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що позивач у справі, що розглядається, звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір останнім сплачено не було, а отже відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно в день звільнення з військової служби.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя Н.В. Боженко