Справа № 320/9166/20
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/9166/20 Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Київської митниці Держмитслужби на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Текссол-С» до Київської митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА :

У жовтні 2020 року ТОВ «Текссол-С» звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Київської митниці Держмитслужби, у якому просило: визнати протиправним та скасувати рішення Київської митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товарів від 08 квітня 2020 року № UA100300/2020/000060/2.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року позов задоволено:

Визнано протиправним та скасовано рішення Київської митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товарів від 08 квітня 2020 року №UA100300/2020/000060/2.

Стягнуто на користь ТОВ «Текссол-С» за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Київської митниці Держмитслужби судовий збір у розмірі 2102 грн 00 коп.

Стягнуто на користь ТОВ «Текссол-С» судові витрати на правничу допомогу у сумі 7500 грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Київської митниці Держмитслужби.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Київська митниця Держмитслужби, подала апеляційну скаргу, в якій, зазначаючи про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права і здійснені порушення процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що судом не було враховано наявність розбіжностей у поданих позивачем документах, зокрема, що вони не містили об`єктивних, достовірних відомостей для підтвердження числового значення заявленої митної вартості. Апелянт зазначає, що причини, у зв`язку з якими застосування інших методів визначення митної вартості товару, ніж резервний метод, є неможливим відображені у рішенні про коригування митної вартості товару.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 10 червня 2019 року між Hudabia Textile, компанією, зареєстрованою в Ісламській Республіці Пакистан (далі - продавець), та ТОВ «Текссол-С» був укладений договір купівлі-продажу № 1006/19-01 (далі - договір), відповідно до якого продавець продає позивачу тканини й текстильні товари виробництва Пакистану, а також інших країн.

Між продавцем та позивачем 31 січня 2020 року укладено додаток № 7 до договору (далі - додаток), відповідно до пункту 1 якої продавець зобов`язується поставити позивачу, а позивач зобов`язується прийняти (далі - товар): тканину вибивну полікотон (52% поліестер та 48% бавовна), сток, 76х68/30х30, завширшки 220 см, в кількості 14580,39 кг, 57630 погонних метрів, за ціною 3,05 долари США за 1 (один) кг; тканину відбілену полікотон (52% поліестер та 48% бавовна), сток, 76х68/30х30, завширшки 220 см, в кількості 2054,51 кг, 8894 погонні метри, за ціною 3,05 долари США за 1 (один) кг; тканину пофарбовану полікотон (52% поліестер та 48% бавовна), сток, 76х68/30х30, завширшки 220 см, в кількості 5452,23 кг, 23604 погонні метри, за ціною 3,05 долари США за 1 (один) кг.

Пунктами 2.1, 2.2, 3.1, 3.2 та 4 додатку визначено умови поставки та оплати, зокрема:

- товар відвантажується на умовах поставки CIF м. Одеса, Україна;

- вантажовідправником є продавець, а вантажоотримувачем - позивач або інші організації за погодженням сторін;

- загальна вартість товару за інвойсом № HT/1945/2020, який виставить до сплати продавець відповідно до додатку, складає 67365,75 доларів США. Ціна товару включає в себе вартість товару, упаковки, маркування, доставки та страхування;

- оплата здійснюється позивачем шляхом внесення передоплати в розмірі 100 % вартості товару до моменту отримання товару позивачем або його уповноваженим представником на митній території України. Валютою платежу є долар США. Усі витрати, пов`язані з банківським переказом за поставку товару, несе покупець.

Згідно з п. 5.1 додатку сторони дійшли згоди, що всі інші положення договору та всіх додаткових угод до нього залишаються в силі, якщо інше не передбачено цим додатком та/або договором.

03 лютого 2020 року продавець на виконання п. 3.1 додаткової угоди виставив позивачу до сплати комерційний інвойс № HT/1945/2020 на загальну суму 67365,75 доларів США.

ТОВ «Текссол-С» з метою переміщення товару через митний кордон України подано попередню митну декларацію ІМ40ЕЕ від 02 квітня 2020 року № UA100000/2020/838521.

Надалі, 08 квітня 2020 року позивачем до відповідача подано митну декларацію ІМ40ДЕ № UA100300/2020/406588, відповідно до граф 20, 22, та 42 якої позивачем до митного оформлення заявлено товар, загальна сума митної вартості якого складала 67365,75 доларів США, що була визначена шляхом застосування основного методу (за ціною договору (контракту). Поставка відбувалася на умовах CIF м. Одеса, Україна.

На підтвердження заявленої митної вартості товару митному органу були подані наступні документи: пакувальний лист продавця на товар б/н від 03 лютого 2020 року; рахунок-фактура (інвойс) від 03 лютого 2020 року № HT/1945/2020; коносамент від 13 лютого 2020 року № MEDUPK684850; автотранспортна накладна від 07 квітня 2020 року № А027226; сертифікати про походження товару від 27 лютого 2020 року № PTEA/CO/20-05681 та від 27 лютого 2020 року № TDAP (F) GSP1220865/000143; висновки за результатами досліджень від 03 грудня 2019 року № 165; прайс-лист виробника товару б/н від 03 лютого 2020 року; договір купівлі-продажу товарів (зовнішньоекономічний контракт) від 10 червня 2019 року № 1006/19-01; додаток до договору купівлі-продажу товарів (зовнішньоекономічного контракту) від 31 січня 2020 року № 7.

Розглянувши подані ТОВ «Текссол-С» документи разом із митною декларацією ІМ40ДЕ від 08 квітня 2020 року № UA100300/2020/406588, відповідач дійшов висновку, що надані до митного оформлення документи не містять достовірних та об`єктивних відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості, та відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена. Зокрема, митним органом виявлено наступні розбіжності:

- В інвойсі від 03 лютого 2020 року № HT/1945/2020 зазначено, що імпортований товар є стоковим, тобто залежалим на складі, нереалізованим у період попиту або таким, що не відповідає певним якісним вимогам, що, в свою чергу, впливає на ціну товару. Сертифікат якості та інші документи в підтвердження того факту, що товар є стоковим, відсутні.

- Пунктом 4.1 договору передбачено передоплату в розмірі 100 % вартості товару (вартість товару складає 67365,75 доларів США). До митного оформлення не надано банківські платіжні документи за оплату товару по договору.

- Пунктом 3.1 договору зазначено, що в ціну товару включаються також його вартість, упаковка, маркування, доставка та страхування. Документи, що підтверджують вартість страхування, до митного оформлення не надано.

- Наданий прайс-лист на стокову продукцію містить інформацію щодо можливості зробити різну щільність товару, яка не вплине на ціну в прайсі. Враховуючи, що товар є стоковим, то це унеможливлює виробництво відразу ж стокового товару або «нормального» товару з незмінною ціною. Також у прайсі відсутні дані щодо терміну дії, не міститься також інформації щодо артикулів товару для можливості ідентифікації таких виробів. Надані як прайс-лист, так й інвойс відповідної інформації не містять.

Посилаючись на положення ч. 2 та 3 ст. 53, ст. 54 Митного кодексу України, враховуючи виявлені розбіжності, митним органом витребувано у позивача наступні додаткові документи для підтвердження митної вартості імпортованих товарів: інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; виписку з бухгалтерської документації; копію митної декларації країни відправлення; документи, що підтверджують вартість страхування; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформацію біржових організацій про вартість товару або сировини.

На виконання вимог контролюючого органу ТОВ «Текссол-С» надав відповідачу лист від 08 квітня 2020 року № 0804-1, у якому вказав на відсутність витребовуваних документів, у тому числі у зв`язку з невзяттям на бухгалтерський облік спірного товару через його перебування в зоні митного контролю.

Відповідач прийняв рішення про коригування митної вартості товарів від 08 квітня 2020 року № UA100300/2020/000060/2 та відмовив позивачу в митному оформленні (випуску) товару, у зв`язку з чим оформлено картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 08 квітня 2020 року № UA100300/2020/00088.

В силу приписів ч. 8 ст. 55 Митного кодексу України, відповідно до яких протягом 80 днів з дня випуску товарів декларант або уповноважена ним особа може надати митному органу додаткові документи для підтвердження заявленої ним митної вартості товарів, що декларуються, позивач 25 червня 2020 року надав відповідачу додаткові документи разом із супровідним листом № 2506/20-02, який був отриманий відповідачем 10 липня 2020 року та зареєстрований за вх. №24933/11. Так, позивач надав відповідачу наступні документи: додаток до договору від 10 квітня 2020 року № 7/1; прибуткову накладну від 08 квітня 2020 року № ТЕК-000047; податкову накладну від 14 травня 2020 року № 132.

Однак, відповідач листом від 16 липня 2020 року № 7.8-1/15/11/14028 відмовив ТОВ «Текссол-С» в скасуванні оскаржуваного ним рішення Київської митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товарів від 08 квітня 2020 року №/2020/000060/2.

Вважаючи протиправним рішенням відповідача про коригування митної вартості товарів, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач надав документи, які підтверджували заявлену митну вартість товарів та давали можливість визначити таку вартість за ціною договору, у той час як належних та допустимих доказів неможливості визначення митної вартості за основним методом з огляду на недостатність поданих документів чи наявність об`єктивного сумніву у достовірності наданої інформації Київською митницею Держмитслужби не наведено. Крім іншого, суд звернув увагу, що Київською митницею Держмитслужби не було належним чином обґрунтовано застосування саме резервного методу.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 49 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Приписи ч. 1 ст. 52 Митного кодексу України визначають, що заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Згідно ч. 2 ст. 52 Митного кодексу України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.

Приписи ч. 1 ст. 53 Митного кодексу України визначають, що у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Разом з тим документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій та шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування (ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України).

Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 53 Митного кодексу України у редакції, чинній на час подання митної декларації, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Згідно з ч. 5 ст. 53 Митного кодексу України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Відповідно до ст. 54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у ч. 1 ст. 58 цього Кодексу.

Орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний, зокрема, здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Орган доходів і зборів з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості, а також у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості.

Відповідно до ч. 6 ст. 54 Митного кодексу України орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у ч.ч. 2 - 4 ст. 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що митний орган при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості зобов`язаний перевірити складові числового значення митної вартості, правильність розрахунку, здійсненого декларантом, упевнитись в достовірності та точності заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у ст. 58 Митного кодексу України.

Згідно ч. 3 ст. 54 Митного кодексу України за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень ст. 55 цього Кодексу.

Положеннями ст. 57 Митного кодексу України встановлено, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями ст.ст. 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями ст.ст. 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до ст. 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до ст. 63 цього Кодексу.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Надаючи оцінку висновкам Київської митниці Держмитслужби про неможливість підтвердження митної вартості товару та застосування другорядного методу визначення ціни товару, з якими не погодився суд першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Текссол-С» до митного оформлення товару надало передбачені ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України документи, а саме: пакувальний лист продавця на товар б/н від 03 лютого 2020 року; рахунок-фактура (інвойс) від 03 лютого 2020 року № HT/1945/2020; коносамент від 13 лютого 2020 року № MEDUPK684850; автотранспортна накладна від 07 квітня 2020 року № А027226; сертифікати про походження товару від 27 лютого 2020 року № PTEA/CO/20-05681 та від 27 лютого 2020 року № TDAP (F) GSP1220865/000143; висновки за результатами досліджень від 03 грудня 2019 року № 165; прайс-лист виробника товару б/н від 03 лютого 2020 року; договір купівлі-продажу товарів (зовнішньоекономічний контракт) від 10 червня 2019 року № 1006/19-01; додаток до договору купівлі-продажу товарів (зовнішньоекономічного контракту) від 31 січня 2020 року № 7.

Також 25 червня 2020 року позивачем були надані додаткові документи: додаток до договору від 10 квітня 2020 року № 7/1; прибуткову накладну від 08 квітня 2020 року № ТЕК-000047; податкову накладну від 14 травня 2020 року № 132.

Проте, у оскаржуваному рішенні відповідачем зазначено розбіжності, які, на його думку, ставлять під сумнів достовірність заявленої декларантом митної вартості та не дають можливості визнати заявлену митну вартість товарів за першим методом:

- В інвойсі від 03 лютого 2020 року № HT/1945/2020 зазначено, що імпортований товар є стоковим, тобто залежалим на складі, нереалізованим у період попиту або таким, що не відповідає певним якісним вимогам, що, в свою чергу, впливає на ціну товару. Сертифікат якості та інші документи в підтвердження того факту, що товар є стоковим, відсутні.

- Пунктом 4.1 договору передбачено передоплату в розмірі 100 % вартості товару (вартість товару складає 67365,75 доларів США). До митного оформлення не надано банківські платіжні документи за оплату товару по договору.

- Пунктом 3.1 договору зазначено, що в ціну товару включаються також його вартість, упаковка, маркування, доставка та страхування. Документи, що підтверджують вартість страхування, до митного оформлення не надано.

- Наданий прайс-лист на стокову продукцію містить інформацію щодо можливості зробити різну щільність товару, яка не вплине на ціну в прайсі. Враховуючи, що товар є стоковим, то це унеможливлює виробництво відразу ж стокового товару або «нормального» товару з незмінною ціною. Також у прайсі відсутні дані щодо терміну дії, не міститься також інформації щодо артикулів товару для можливості ідентифікації таких виробів. Надані як прайс-лист, так й інвойс відповідної інформації не містять.

Стосовно вказаних митним органом розбіжностей, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Контролюючий орган посилається на те, що в ході проведення митного контролю було встановлено розбіжності в документах, а саме: відповідно до комерційних документів умови поставки спірної партії товарів визначені як CIF Одеса, які передбачають здійснення морського страхування проти ризику втрати чи пошкодження товару під час перевезення, проте жодні страхові документи до митного оформлення надані не були.

Разом з тим, відповідно до Офіційних правил Міжнародної торгової палати для тлумачення торговельних термінів, видання МТП № 560, в редакції з 01 січня 2011 року Інкотермс-2010, CIF (Cost, Insurance and Freight (... named port of destination) - вартість, страхування і фрахт (... назва порту призначення). Термін «вартість, страхування та фрахт» означає, що поставка є здійсненою продавцем, коли товар перейшов через поручні судна в порту відвантаження. Продавець зобов`язаний понести витрати та оплатити фрахт, необхідні для доставки товару до названого порту призначення, проте, ризик втрати чи пошкодження товару, а також будь-які додаткові витрати, спричинені подіями, що виникають після здійснення поставки, переходять з продавця на покупця. Однак за умовами терміну CIF на продавця покладається також обов`язок забезпечення морського страхування на користь покупця проти ризику втрати чи пошкодження товару під час перевезення. Отже, продавець зобов`язаний укласти договір страхування та сплатити страхові внески. Покупець повинен мати на увазі, що за умовами терміну CIF від продавця вимагається забезпечення страхування лише з мінімальним покриттям. У випадку, якщо покупець бажає мати страхування з більшим покриттям, він повинен або прямо та недвозначно домовитися про це з продавцем, або самостійно вжити заходів до забезпечення додаткового страхування

У разі укладання контракту за умовами поставки CIF, на продавця покладається обов`язок забезпечення страхування на користь покупця проти ризику втрати чи пошкодження товару під час перевезення, а також сплати страхових внесків та вартості перевезення вантажу до порту відвантаження.

Таким чином, умови договору, додатку та умови поставки CIF згідно з Інкотермс 2010 передбачають, що витрати на страхування товару були включені до його ціни, у зв`язку з чим митна вартість товару, відповідно до п. 7 ч. 10 ст. 58 Митного кодексу України не підлягає збільшенню на суму витрат на його страхування.

Отже, у даному випадку покупець не несе витрати на страхування товарів.

З огляду на зазначені обставини колегія суддів вважає помилковим твердження відповідача про неможливість перевірки правильності визначеної декларантом митної вартості товару за відсутності документів, що містять відомості про вартість страхування вантажу.

Стосовно доводів відповідача про обов`язковість надання позивачем банківських платіжних документів про оплату вартості товару, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в силу вимог ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України надання таких документів необхідне тільки у випадку, якщо рахунок (інвойс) оплачений на день митного оформлення товару

Водночас, листом від 25 червня 2020 року № 2506/20-02 позивач повідомляв контролюючий орган про те, що товар був неоплаченим як станом на день його митного оформлення, так і станом на день підписання листа. При цьому, відповідно до додатку до договору від 10 квітня 2020 року № 7/1 продавець та позивач змінили термін оплати за товар (до 31 серпня 2020 включно).

Відтак обов`язок ТОВ «Текссол-С» щодо надання банківських платіжних документів виникає виключно за умови оплати рахунка (інвойса).

Не знайшли підтвердження під час розгляду справи також твердження відповідача про те, що позивачем не доведено приналежності товару до стокового.

Матеріали справи містять інформацію про те, що сторони угоди визначилися, що товар є стоковим. Аналогічне підтвердження міститься і в інвойсі від 03 лютого 2020 року № HT/1945/2020.

Крім того, в листі позивача № 2506/20-02 останній повторно повідомив митний орган про відсутність у нього копії митної декларації країни відправлення, висновків про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлених спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформації біржових організацій про вартість товару або сировини.

З матеріалів справи також вбачається, що позивачем до митного органу був поданий актуальний прайс-лист продавця станом на день видачі продавцем інвойса від 03 лютого 2020 року № HT/1945/2020.

Відтак, ненадання документів, які відсутні в декларанта, не свідчить про неналежне виконання вимог митниці надати додаткові документи та в цілому не може свідчити про наявність розбіжностей у наданих документах.

Колегія суддів аналогічно як і суд першої інстанції, критично ставиться до інших виявлених відповідачем недоліків у документах, наданих позивачем, та які не належать до документів, що підтверджують митну вартість товару, визначених ст. 53 Митним кодексом України, адже виявлені недоліки не можуть спростовувати заявлений позивачем рівень митної вартості товару, який підтверджується наданими належними та допустимими доказами, а саме: договором, додатками до нього, інвойсом та не викликають сумнівів у достовірності визначеної позивачем митної вартості товару.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що відповідач не довів, що позивачем заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість імпортованого товару, та що в документах, поданих позивачем до митного оформлення, відсутні відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомості щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товар.

У зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість рішення Київської митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товарів від 08 квітня 2020 року № UA100300/2020/000060/2 та наявність правових підстав для його скасування.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто на користь позивача заявлену ним суму витрат на правничу допомогу в розмірі 7500 грн 00 коп., а також про те, що такий розмір витрат не є співмірним зі складністю цієї справи та часом, витраченим адвокатом, апеляційний суд до уваги не приймає з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У пунктах 4, 6, 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 травня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що витрати на правничу допомогу є одним з видів судових витрат і адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право позивача на відшкодування понесених документально підтверджених ним витрат на правничу допомогу.

При цьому, законодавцем передбачено можливість вирішення питання щодо відшкодування позивачу понесених ним витрат на правничу допомогу шляхом ухвалення у справі додаткового судового рішення з метою усунення такого недоліку, як неповнота судового рішення в частині розподілу судових витрат.

Разом з тим, апеляційний суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», у справі «East/West Alliance Limited» проти України» та «Ботацці проти Італії» (заява № 34884/97, п. 30), в яких ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Колегія суддів звертає увагу на те, що фактичне понесення заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір 7500 грн 00 коп. підтверджується копіями наступних документів: договору про надання правової допомоги про надання правової допомоги від 25 червня 2019 року № 5/25062019; додаткової угоди від 01 червня 2020 року № 1 до договору про надання правової допомоги від 25 червня 2019 року № 5/25062019; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ від 10 червня 2020 року № 00539, виданого на ім`я Божка А.В. , копію ордера на надання правової допомоги від 01 жовтня 2020 року серії АА № 1051997; акту про надання адвокатських послуг від 11 січня 2021 року № 45; рахунку від 11 січня 2021 року № 45/5/25062019; платіжного доручення від 12 січня 2021 року № 4861.

Відтак, необґрунтованими є твердження апелянта про те, що позивачем не надано документального підтвердження витрат на правову допомогу, що є співрозмірним з витраченим часом, обсягом наданих робіт тощо, оскільки зі змісту наданого акту про надання адвокатських послуг від 11 січня 2021 року № 45 чітко та детально прослідковується здійснена адвокатом у даній справі робота із зазначенням вартості наданих послуг.

Таким чином, оскільки витрати позивача на професійну правничу допомогу на суму 7500 грн 00 коп.., є документально підтвердженими, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, тому є правомірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення відповідної суми з відповідача.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 286, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Київської митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов