Справа № 640/6161/19
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2021 року м. Київ № 640/6161/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ,

вулиця Бульварно-Кудрявська, 16)

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (надалі по тексту - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років листом від 22 березня 2019 року №58443/03;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити призначення позивачу пенсії за вислугу років з 06 березня 2019 року згідно зі статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (у редакції від 26 липня 2001 року), виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарних місяців роботи, згідно із поданої довідки від 04 березня 2019 року №18/50 без обмеження граничного розміру пенсії з 06 березня 2019 року, а в подальшому довічно здійснювати належні позивачу виплати пенсії за вислугу років щомісячно.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначила, що скасування законодавчих гарантій пенсійного забезпечення прокурорів за спеціальним законом (стаття 50-1 Закону України «Про прокуратуру») є обмеженням соціальних прав, що є недопустимим. В той же час, 01 жовтня 2011 року до Закону України «Про прокуратуру» внесено зміни, які порушили права та збільшили стаж роботи, необхідний для отримання пенсії за вислугу років.

Як стверджує позивач, вона була впевнена у своїх законних очікуваннях на те, що набуте нею на підставі чинного законодавства право на пенсію за вислугу 20 років та в розмірі 90 % від суми місячного (чинного) заробітку нею буде реалізоване та відповідно до вимог статті 22 Конституції України не буде скасоване, зменшено або звужене.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 квітня 2019 року відкрито провадження у справі та прийнято рішення щодо розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача зазначив про відсутність протиправних дій щодо призначення позивачу пенсії за вислугу років з огляду на те, що при розгляді заяви про призначення пенсії варто брати до уваги приписи Закону України «Про прокуратуру», чинного на день звернення, а не спиратися на закон в редакції 2001 року (як просить позивач), який втратив чинність.

Представник відповідача стверджував, що відмова Управління в призначенні пенсії позивачу не призвела до звуження обсягу вже набутих нею прав та/або позбавлення права на соціальний захист, оскільки станом на час набуття чинності Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (15 липня 2015 року) позивач, з урахуванням стажу роботи в органах прокуратури, не набула права на призначення пенсії за вислугу років ані за цим Законом, ані за Законом України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року з подальшими відповідними змінами.

З огляду на викладене вище справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що 06 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

За результатами розгляду заяви позивача, представник відповідача листом від 22 березня 2019 року №58443/03 повідомив, що згідно частини 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посаді прокурорів не менше 14 років.

В той же час, відповідно до наданих позивачем документів, вислуга років становить 15 років 11 місяців 13 днів, у т.ч. 13 років, 6 місяців, 14 днів на посаді прокурорів, що не дає права на призначення пенсії за вислугу років.

Незгода позивача із вказаною відмовою щодо призначення пенсії за вислугу років зумовила її звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників до 15 липня 2015 року визначалися Законом України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ.

Частиною 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції від 05 листопада 1991 року, що діяла до 1 жовтня 2011 року, було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 процентів від суми їхньої місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 процентів місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VІ, який набрав чинності з 1 жовтня 2011 року, внесено зміни до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років.

01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 №213-VIII, яким у пункті 5 Прикінцевих положень визначено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, зокрема, «Про прокуратуру».

Вказаний у п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону №213-VIII закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року прийнятий не був, у зв`язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (далі - Закон №1789-ХІІ) щодо права прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення за вислугу років і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.

Отже, з аналізу п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону №213-VIII суд дійшов висновку, що ним скасовані діючі станом на 1 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ.

З 15 липня 2015 року стаття 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-XII щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність, у зв`язку із набранням чинності нового Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697- VI.

Таким чином, оскільки позивачка звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії 06 березня 2019 року спірні правовідносини підлягають вирішенню за нормами Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697- VI.

Згідно із статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років.

Як уже зазначалось вище, позивач із заявою про призначення пенсії за вислугу років звернулась 06 березня 2019 року.

Відтак, станом на дату звернення позивача до Пенсійного фонду необхідними умовами для призначення їй пенсії за вислугу років були: а) стаж за вислугу років - 24 роки; б) стаж на посадах прокурорів - 14 років.

Судом встановлено, що відповідно до наданих позивачем документів, вислуга років становить 15 років 11 місяців 13 днів, у т.ч. 13 років, 6 місяців, 14 днів на посаді прокурорів.

За таких обставин, оскільки стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення пенсії на підставі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, суд дійшов до висновку, що у спірних правовідносинах Пенсійний фонд не порушив права позивача, а рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років є обґрунтованим та правомірним.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що у відповідача відсутні законні підстави для здійснення позивачу призначення пенсії у відповідності до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, оскільки положення цієї статті втратили чинність, відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Щодо посилань позивача на той факт, що Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII суттєво звужене його право на пенсію за вислугу років, то суд зазначає наступне.

Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" №3668-17 від 08 липня 2011 року внесено зміни в ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ та частину першу ст. 50-1 замінено двома частинами, відповідно до яких прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.

Станом на 30 вересня 2011 року у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, а тому, у період дії статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-XII у редакції від 26 липня 2001 року позивач не набула права на призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку з чим при прийнятті Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

У справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26 червня 2014 року, пункт 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача не було «законних сподівань», які могли б підпадати під дію статті 1 Першого протоколу.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 03 червня 2014 року у справі «Великода проти України» Суд розглянув скаргу за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19 січня 2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів. Суд дійшов висновку про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 24 липня 2018 року у справі №752/2806/17, від 30 серпня 2018 року у справі № 212/7438/16-а, від 31 жовтня 2018 року у справі № 638/1952/17, від 11 червня 2020 року в справі №265/2627/17, від 18 березня 2020 року у справі №310/7064/16-а, від 04 березня 2020 року в справі №265/6322/16-а, від 17 липня 2018 року у справі №348/2385/16-а.

З огляду на викладене, вимога позивача про зобов`язання відповідача призначити та виплачувати пенсію за вислугу років у відповідності до вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ з розрахунку 90% від розміру заробітної плати без обмеження максимальним розміром не підлягає задоволенню, оскільки обґрунтована нормами законодавства, які не підлягають застосуванню до спірних відносин.

Суд зазначає, що оскільки стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, суд приходить до висновку про те, що у спірних правовідносинах Пенсійний фонд України не порушив права позивача на пенсію. При цьому, коли стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, а в період дії статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-XII позивач не набула права на призначення пенсії за вислугу років, судом не вбачається підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, позивачем не надано суду достатніх документальних доказів, якими підтверджується протиправність дій відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті пенсії за вислугу років, в той час, як відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість свого рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

З урахуванням вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та з огляду на відмову в задоволенні адміністративного позову підстави для здійснення розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук