Справа № 320/5384/21
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2021-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 жовтня 2021 року справа №320/5384/21
Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши порядку у письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 , стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік в сумі, визначеній в наказі командира військової частини НОМЕР_1 від 02.10.2018 року №219.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ від 02.10.2018 року №219, на підставі якого, в тому числі, належало виплатити матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік підполковнику ОСОБА_1 у розмірі місячного грошового забезпечення у сумі 14117 гривень 70 копійок.

18 березня 2021 році, позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з заявою щодо проведення зі ним остаточного розрахунку, виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Командир військової частини НОМЕР_1 листом №526 від 07.04.2021 року повідомив позивача, що підстав для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових умов не має. Позивач вважаю відмову в нарахуванні та виплаті матеріальної допомоги за 2018 рік необгрунтованою та такою, що порушує його законні права, що стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 14.05.2021 відкрито загальне позовне провадження в даній адміністративній справі.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, звертаючись до суду з позовом, позивач просить визнання протиправною дії відповідача стосовно несвоєчасного розрахунку при звільненні (саме невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік). Водночас рішення суду яке б зобов`язувало відповідача вчинити дії на користь позивача не існує, в даному випадку виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік.

Враховуючи, що правовою підставою для звернення до адміністративного суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів (ст. 5 КАС України), право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути тільки порушено у майбутньому і щодо якого не відомо, буде воно порушено чи ні.

За таких обставин, відповідач вважає, що позовна вимога щодо визнання протиправною дії відповідача стосовно несвоєчасного розрахунку при звільненні є безпідставною та передчасною.

Крім того, відповідач вважає, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів, який обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу в Сухопутних військах Збройних Сил України та наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 26.12.2018 року №598 був звільнений з військової служби за підпунктом «б», пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я). Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.02.2019 року №33, мене виключено зі списків особового складу і знято з усіх видів забезпечення.

У 2018 році рапортом позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з проханням виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік.

За рішенням командира частини рапорт було передано на розгляд комісії щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 (далі - Комісії).

Комісією, питання про виплату позивачу матеріальної допомоги було розглянуто та прийнято позитивне рішення з цього приводу.

У зв`язку з цим було видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 02.10.2018 року №219, на підставі якого, в тому числі, належало виплатити матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік підполковнику ОСОБА_1 у розмірі місячного грошового забезпечення у сумі 14117 гривень 70 копійок

18 березня 2021 році позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з заявою щодо проведення зі ним остаточного розрахунку, виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Командир військової частини НОМЕР_1 листом №526 від 07.04.2021 року повідомив позивача, що підстав для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових умов немає.

Вважаючи відмову в нарахуванні та виплаті матеріальної допомоги за 2018 рік необгрунтованою та такою, що порушує законні права, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами спору, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступні обставини справи та норми законодавства.

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 2 цієї статті визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно підпункту 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надано право надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. Таке ж твердження містить пункт 1 розділу XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 (далі - Порядок).

Пунктом 2 розділу XXIV Порядку визначено, що розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Пунктом 9 наказу Міністерства оборони України від 15.02.2018 року №65 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2018 рік» встановлено, що:

- матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород і морського грошового забезпечення);

- накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 7 цього наказу після розгляду заяв військовослужбовців;

- у заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та інші поважні причини), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби;

- інші одноразові додаткові види грошового забезпечення виплачувати в розмірах, визначених нормативно-правовими актами.

В пункті 2 розділу XXIV Порядку зазначено, що виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Пунктом 5 наказу Міністерства оборони України від 25.01.2019 року №30 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік» визначено послідовність щодо здійснення виплат у 2019 році, пріоритетним визначено розрахунки зі звільненими військовослужбовцями.

Відповідно до вимог абзацу 3 пункту 242 розділу XII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 «особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини мас бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням».

Враховуючи вищевказане, у день виключення зі списків особового складу частини 07.02.2019 року, позивача мали розрахувати всіма видами забезпечення, в тому числі виплатити матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік.

Важливим є те, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, що також доводить справедливість позовних вимог.

Статтею 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Частиною 5 статті 17 Конституції України закріплено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України, а також членів їхніх сімей.

Стаття 22 Конституції України передбачає, що конституційні права та свободи людини та громадянина гарантуються та не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускатися звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Нормою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами У країни.

Статтею 2 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» закріплено, що ніхто не має права обмежувати військовослужбовців і членів їх сімей в правах та свободах, встановлених законодавством України.

Крім того, статтею 16 Закону України «Про Збройні Сили України» в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Збройні Сили України» від 05.10.2000 року гарантовано забезпечення державою соціального та правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, робітників та військовослужбовців Збройних Сил України та осіб, звільнених в запас або відставку, а також членів їх сімей.

У відповідності до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Як вказав у своєму рішенні Європейський суд з прав людини по справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 63) стаття 13 Конвенції прямо виражає обов`язок держави, передбачений статтею 1 Конвенції, захищати права людини передусім у межах своєї власної правової системи. Таким чином, ця стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги", та надання відповідного відшкодування.

У рішенні №6-рп/2018 від 17.07.2018 року Конституційний Суд України зазначив, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Основного Закону України). Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України).

У рішенні Конституційного Суду України №8-рп/2005 від 11.10.2005 року зазначено: «Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов`язків, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер.

Щодо тверджень про порушення строку звернення до суду, слід зауважити наступне.

Частиною 2 статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами, необхідно розуміти так. що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Отже, визначений статтею 122 КАС України строк звернення до суду не застосовується в даних правовідносинах.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду жодних доказів, пояснень, заперечень, відзиву, які спростовували б твердження позивача, а отже не довів правомірності своїх дій та рішень.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:
Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік в сумі, визначеній в наказі командира військової частини НОМЕР_1 від 02.10.2018 року №219.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Терлецька О.О.