Справа № 640/12507/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2021-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2021 року м. Київ № 640/12507/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві, у якому просить визнати протиправною та скасувати повністю вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-221392-17 від 08.05.2019 щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне на суму 6978,18 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначив, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне є протиправною та підлягає скасуванню, адже, в позивача відсутній борг, крім того, податковим органом не надано розрахунків та підстав виникнення боргу за оскаржуваною вимогою, на противагу чому, позивачем сплачено за всі періоди єдиний внесок у встановленому законодавством розмірі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.07.2019 відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.07.2019 зупинено стягнення на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-221392-17 від 08.05.2019, прийнятої ГУ ДФС у м. Києві до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 640/12507/19.

06.08.2019 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказав на те, що за даними електронної бази ІС «Податковий блок», в інтегрованій картці платника по коду платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність), відбуваються щоквартальні нарахування єдиного внеску, як фізичній особі-підприємцю, що перебуває на спрощеній системі оподаткування, в розмірі мінімального страхового внеску за кожен місяць. Станом на 29.07.2019, в інтегрованій картці позивача, за кодом платежу 71040000 обліковується недоїмка в сумі 6978,18 грн., так як сплата по єдиному внеску за період з І кварталу 2017 року по II квартал 2019 року була здійснена не в повному обсязі.

19.08.2019 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій наголошено на тому, що у відзиві на позовну заяву так і у наданих документах, податковий орган неправильно вказує прізвище позивача, а також, посилаючись лише на дані з інформаційної системи, не надає доказів на підтвердження підстав виникнення боргу (недоїмки), так і розрахунків такого боргу, а також, не вказує підстав для неврахування платіжних документів, які підтверджують розрахунки позивача перед бюджетом по єдиному внеску.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається із матеріалів даної справи, позивач перебуває на обліку в ГУ ДФС у м. Києві (ДПІ в Оболонському районі), як фізична особа-підприємець з 15.10.2002, та з 01.01.2012 по теперішній час застосовує спрощену систему оподаткування. По коду платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність), відбуваються щоквартальні нарахування позивачу єдиного внеску, як фізичній особі-підприємцю, що перебуває на спрощеній системі оподаткування.

17.05.2019 ОСОБА_1 , отримав вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-221392-17 від 08.05.2019 щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 6978,18 грн.

Позивач вважає, що на момент формування оскаржуваної вимоги, так і на сьогоднішній день, в нього немає відповідного боргу.

Натомість, сторона відповідача стверджує, що станом на 29.07.2019, в інтегрованій картці платника за кодом платежу 71040000, обліковується недоїмка в сумі 6978,18 грн., так як сплата по єдиному внеску за період з І кварталу 2017 року по II квартал 2019 року була здійснена не в повному обсязі.

Не погоджуючись з вимогою про сплату боргу (недоїмки) № Ф-221392-17 від 08.05.2019 щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне на суму 6978,18 грн., вважаючи її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України, встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI. (далі - Закон №2464-VI)

Відповідно до п. 2 ст. 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з приписами п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

За нормами ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є, зокрема фізичні особи - підприємці та особи, які провадять незалежну професійну діяльність.

Платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати і сплачувати єдиний внесок (п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Згідно з нормами ч. 12 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Порядок стягнення заборгованості зі сплати єдиного внеску визначено «Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі - Інструкція №449).

За вимогами пункту 4 розділу VI Інструкції № 449, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.

Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується, зокрема, на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.

Суд враховує, що позивач вказує на те, що 26.11.2018 він вже отримував вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-221392-17 від 12.11.2018 на суму 6681,18 грн., яку було оскаржено, при цьому, будь-якої відповіді на зазначену скаргу він так і не отримав. На переконання позивача, у силу норм п. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якщо протягом 30 календарних днів з моменту отримання скарги вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску. Тобто, за 4 квартал 2018 року та 3 квартали 2018 року заборгованість відсутня. Натомість, під час розгляду даного спору, відповідачем не було спростовано наведених позивачем обґрунтувань в цій частині, які, у свою чергу, підтверджують документально доданими до позовної заяви документами.

Крім того, варто зазначити, що позивачем надано до позовної заяви платіжні документи про сплату відповідного збору, зокрема, меморіальний ордер від 19.01.2018 на суму 2112,00 грн. (єдиний внесок за 4 квартал 2017 року); від 17.04.2018 на суму 2457,18 грн. (єдиний внесок за 1 квартал 2018 року); від 20.07.2018 на суму 2457,18 грн. на суму 2457,18 грн. (єдиний внесок за 2 квартал 2018 року); від 03.11.2018 на суму 2457,18 грн. (єдиний внесок за 3 квартал 2018 року); від 20.01.2019 на суму 2457,18 грн. (єдиний внесок за 4 квартал 2018 року); від 19.04.2019 на суму 2754,18 грн. (єдиний внесок за 1 квартал 2019 року). (а.с. 14-19)

Натомість, відповідач під час розгляду справи жодних пояснень щодо надання позивачем відповідних платіжних документів на підтвердження факту відсутності боргу по єдиному внеску за визначений період, не надав, натомість, у відзиві податковий орган лише вказує на наявну в ІС «Податковий блок» інформацію про заборгованість позивача в інтегрованій картці, а також посилається на відсутність обмеження по строкам стягнення боргу (недоїмки), а також на те, що оскаржувана вимога є виконавчим документом.

Водночас, суд бере до уваги те, що позивач не заперечує необхідність сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а заперечує лише наявність відповідного боргу у з в`язку з тим, що відповідач не враховує документи про фактичну сплату зазначеного внеску, а також, чітко не визначаючи періоду виникнення у позивача такого боргу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.06.2020 зобов`язано ГУ ДФС у м. Києві надати суду розрахунок податкових вимог № Ф-221392-17 від 12.11.2018; № Ф-221392-17 від 08.05.2019.

Так, у повному обсязі вимоги ухвали суду, відповідач не виконав, адже надані роздруківки внутрішньої системи комп`ютерного обліку, містять інформацію про операції позивача в 2020 році і не дають відповіді на питання з приводу операцій в 2018 та 2019 роках. Крім того, відповідач під час розгляду справи не навів пояснень щодо наданих позивачем платіжних документів, що підтверджують своєчасну сплату відповідних платежів та виключають можливість існування недоїмки.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що стороною відповідача так і не доведено суду наявність у позивача боргу (недоїмки) по сплаті єдиного внеску, на підставі чого було і було сформовано оскаржувану у даній справі вимогу, на противагу чому, доводи та обґрунтування позовної заяви знайшли своє підтвердження, у частині надання платіжних доручень по сплаті єдиного внеску самостійно та у передбачені законодавством строки, відсутність рішення по скарзі позивача по попередній вимозі, ненадання чітких та деталізованих розрахунків щодо періоду та підстав виникнення такого боргу.

18.06.2020 до суду від відповідача надійшли письмові пояснення, у яких податковий орган просить відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що станом на 11.06.2020 у позивача відсутня заборгованість по єдиному внеску, у зв`язку із самостійною сплатою, а отже, вимоги по сплаті боргу (недоїмки) вважаються відкликаними (скасованими). Проте, суд не бере до уваги дані пояснення контролюючого органу, позаяк, позивач, добровільно сплатив суму за оскаржуваною податковою вимогою, хоча вважає її неправомірною. У наданих суду поясненнях від 02.07.2020, позивач вказав на те, що добровільна сплата за оскаржуваною податковою вимогою, не позбавляє права на її оскарження та вирішення питання щодо правомірності оскаржуваної податкової вимоги, оскільки, податкова вимога не скасована, а відкликана, як примусовий документ, який підлягає подальшому виконанню. Проте, ці поняття не є тотожними, що підтверджується положеннями ст. 60 ПК України. Так, скасування податкової вимоги є наслідком визнання її неправомірною.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Дослідивши наявні у справі докази, а також проаналізувавши наведені вище законодавчі норми, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідач, під час розгляду спору, так і не довів наявність у позивача боргу по сплаті єдиного внеску, як наслідком, правомірність оскаржуваної позивачем вимоги.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки адміністративний позов підлягає задоволенню, судовий збір сплачений позивачем підлягає стягненню на його користь з відповідача.

Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд враховує таке.

21.08.2019 до суду від позивача надійшла заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 3750 грн., до якої було додано копії договору про надання правничої допомоги від 08.07.2019 (вказано на предмет спору, оскарження вимоги від 08.05.2019), акта приймання-передачі послуг від 20.08.2019, рахунку на сплату послуг від 20.08.2019, виписку по рахунку щодо сплати послуг, прайс-лист.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження), з урахуванням того, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Отже, суд констатує, що до суду позивачем вчасно в повному обсязі було надано вичерпний перелік документів, який доводить факт дійного понесення витрат на правничу допомогу.

В частині відшкодування позивачу вартості витрат на професійну правничу допомогу за надані послуги, визначені у акті здачі-приймання наданих послуг, суд враховує те, що дана справа є незначної складності, її розгляд здійснювався у порядку спрощеного позовного провадження (письмовому), засідання не проводились.

Суд, враховуючи надані стороною позивача докази понесення витрат на правничу допомогу адвоката, предмет доказування у цій справі, складність справи та зміст/обсяг наданих стороною позивача матеріалів до суду, приходить до висновку про обґрунтованість та співмірність заявленої позивачем до розподілу суми - 3750 грн., які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 132, 134, 139, 242 - 246, 255, 263 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві про сплату боргу (недоїмки) № Ф-221392-17 від 08.05.2019 щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне на суму 6978,18 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.) та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3750 грн. (три тисячі сімсот п`ятдесят гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вжиті судом заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили даним судовим рішенням, відповідно до частини шостої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

Відповідач: Головне управління Державної фіскальної служби в м. Києві (, 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19)

Суддя В.І. Келеберда