Справа № 280/4671/20
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 жовтня 2021 року м. Дніпросправа № 280/4671/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

секретар судового засідання Новошицька О.О.

за участю позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: Вишнякова Дмитра Олександровича,

представника відповідача-1: Павлюк Р.О.,

представника відповідача-2: Щепанського А.М.,

представника відповідача-3: Мазур І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в режимі відеоконференції в приміщенні суду справу №280/4671/20

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07.12.2020 року (головуючий суддя Кисіль Р.В.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до відповідачів:

Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області (відповідач-1),

Міністерства внутрішніх справ України (відповідач-2),

Головного сервісного центру МВС (відповідач-3)

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 13.07.2019 до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом (представник позивача адвокат Вишняков Д.О.), до відповідачів: Регіонального сервісного центру в Запорізькій області (відповідач-1), Міністерства внутрішніх справ України (відповідач-2), Головного сервісного центру МВС (відповідач-3), просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії відповідача 1 №58о/с від 12.06.2020 в частині звільнення позивача з посади адміністратора територіального сервісного центру №2342 Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області;

- поновити позивача на посаді адміністратора територіального сервісного центру №2342 Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області або на рівнозначній посаді, що буде існувати в структурі відповідача-2 та відповідача-3, зокрема;

- стягнути з відповідача-1, нарахувати та виплатити позивачу - адміністратору територіального сервісного центру №2342 Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області середній заробіток з 13.06.2020 по дату прийняття судом рішення про поновлення на роботі;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі позивача на посаді адміністратора територіального сервісного центру №2342 Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області або на рівнозначній посаді, що буде існувати в структурі відповідача-2 та відповідача-3, зокрема, та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- зобов`язати відповідача-2 та відповідача-3 вчинити дії щодо вжиття заходів призначення (переведення) позивача на рівнозначну посаду до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області (філії ГСЦ МВС).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив державну службу в Регіональному сервісному центрі МВС в Запорізькій області на посаді адміністратора територіального сервісного центру №2342 (відповідач-1). 12.06.2020 згідно наказу Голови ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області №58о/с позивача було звільнено на підставі п. 1-1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із ліквідацією відповідача-1, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 №79 "Про питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" із припиненням державної служби 16.06.2020. Вважає Наказ №58о/с в частині звільнення позивача з державної служби протиправним, прийнятим з порушенням вимог міжнародно-правових актів, Конституції України, Закону України «Про державну службу», Кодексу законів про працю України та інших нормативно-правових України актів. Стверджує, що відповідачем-1 при звільненні позивача не було забезпечено можливість його працевлаштування в новоутвореному сервісному центрі МВС України.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07.12.2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що згідно постанови КМУ від 12.02.2020 року №79 ліквідовано юридичну особу публічного права (відповідача-1), відповідач-2 та відповідач-1 не мали обов`язку в силу ст. 87 ЗУ «Про державну службу» забезпечити позивача новим робочим місцем, або врахувати переважне право залишення на роботі, оскільки відбулася ліквідація відповідача-1.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивачем подана апеляційна скарга. Просить рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити. Посилається на те, що фактично відбулася реорганізація, а не ліквідація відповідача-1, відповідачі зобов`язані були працевлаштувати його як працівника ліквідованої установи, а також врахувати переважне право залишення на роботі, оскільки він має переваги у порівнянні з іншими працівниками. Вважає, що новостворений орган філія відповідача-3 набув функцій та повноважень відповідача-1, тому ці органи є тотожними, що свідчить про реорганізацію органу, а не його ліквідацію. Посилається на правові позиції судової влади.

Головний сервісний центр МВС (відповідач-3) надав відзив на апеляційну скаргу, згідно якого зазначає, що відповідач-1 припинив свою діяльність шляхом ліквідації територіальних органів з надання сервісних послуг, як юридична особа публічного права, із створенням нової структури надання сервісних послуг МВС Головного сервісного центру МВС. Станом на час звільнення позивача зі служби, Законом України «Про державну службу» не були передбачені особливості застосування до державних службовців, які звільняються у зв`язку з реорганізацією або ліквідацією, положень частини 2 ст. 40, статей 42, частини 1, 2, 3 статті 49-2 КЗПП України. Зазначає, що суб`єкт призначення мав право, а не обов`язок запропонувати державному службовцю вакантну посаду за наявності. Вказує, що позивач не звертався з часу попередження про припинення державної служби з заявою про його працевлаштування.

Голова ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області (відповідач-1) надав пояснення на апеляційну скаргу. Зазначає, що Національним агентством України з питань державної служби надано роз`яснення щодо процедури звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (ст. 87 ЗУ «Про державну службу»), а саме при реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом, а не обов`язком. Згідно п. 1-1 частини 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» суб`єкт призначення може пропонувати державному службовцю вакантну посаду за наявності. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали доводи апеляційної скарги, просять рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовільнити.

Представники відповідача-1, 2, 3, кожен окремо, проти апеляційної скарги заперечили. Просять апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, доводи відзивів на апеляційну скаргу, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 №889 - утворено, крім інших, Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області як юридичну особу публічного права. Позивач перебував у відносинах державної служби з Регіональним сервісним центром МВС в Запорізькій області, працював на посаді адміністратора територіального сервісного центру №2342 з 26.06.2019 року. Станом на дату звільнення (16.06.2020) позивач мав 6 ранг державного службовця.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 №79, крім інших, ліквідовано як юридичну особу публічного права Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області (відповідача-1), покладено на Міністерства внутрішніх справ України (відповідача-2) здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України (відповідача-2) від 03.03.2020 №218 (зі змінами) була утворена, крім інших, ліквідаційна комісія Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області (відповідача-1).

05.03.2020 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений запис про внесення рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті ліквідації.

11.03.2020 головою ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області (відповідача-1) позивача було попереджено про припинення державної служби на підставі п. 1-1 ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області (відповідача-1).

Наказом голови ліквідаційної комісії РСЦ МВС в Запорізькій області №58о/с від 12.06.2020 року «Про звільнення державних службовців Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області» відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області згідно з постановою Кабінету Міністрів України №79 від 12.02.2020 року «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», із припиненням державної служби з 16 червня 2020 року, звільнено позивача, державного службовця 6 рангу з посади адміністратора територіального сервісного центру №2342 (на правах відділу, м. Запоріжжя) Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області (а.с. 16 т. 1).

Позивач вважає своє звільнення незаконним.

Суд першої інстанції відловив в задоволенні позову.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015, Цивільного кодексу України, Кодексу законів України про працю, норми Постанови Кабінету Міністрів України №79 від 12.02.2020 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ".

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законами, а саме Законом України "Про центральні органи виконавчої влади", де, крім іншого, у статті 5 визначені повноваження Уряду щодо реорганізації та ліквідації центральних органів виконавчої влади, її територіальних підрозділів.

Слід зазначити, що Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області був створений як юридична особа публічного права згідно постанови Кабінету Міністрів "Про утворення територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ" від 28 жовтня 2015 року №889.

За змістом п.1 Положення про регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року №1407 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 19 травня 2017 року №409) Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області підпорядковувався Головному сервісному центру МВС як головному органу в системі територіальних органів з надання сервісних послуг МВС.

При цьому, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №79 від 12.02.2020 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, а саме усі 26 територіальних органів з надання сервісних центрів МВС - регіональні сервісні центри МВС.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України №79 від 12.02.2020 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" встановлено, що територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до впорядкування структури Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ.

Водночас, Наказом МВС України №171 від 24.02.2020 року "Про затвердження Структури Головного сервісного центру МВС" затверджено структуру Головного сервісного центру МВС та визнано таким, що втратив чинність, наказ МВС, яким затверджено структуру регіональних сервісних центрів.

Також наказом МВС України №354 від 24.04.2020 року внесено зміни до Положення про Головний сервісний центр МВС, затвердженого наказом МВС України №1393 від 07.11.2015 року, та викладено його у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 3 цього Положення Головний сервісний центр МВС (ГСЦ МВС) утворений як юридична особа публічного права та є міжрегіональним територіальним органом з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України.

Структуру Головного сервісного центру (ГСЦ) МВС затверджує Міністр внутрішніх справ.

Головний сервісний центр (ГСЦ) МВС складається зі структурних підрозділів та відокремлених структурних підрозділів - регіональних сервісних центрів (РСЦ).

Регіональні сервісні центри (РСЦ) складається зі структурних підрозділів, до яких в тому числі входять територіальні підрозділи - територіальні сервісні центри МВС (ТСЦ МВС).

Регіональні сервісні центри (РСЦ) підзвітні та підконтрольні керівництву Головного сервісного центру (ГСЦ) МВС.

Головний сервісний центр (ГСЦ) МВС, Регіональні сервісні центри (РСЦ) і Територіальні сервісні центри (ТСЦ) МВС разом становлять систему сервісних центрів МВС.

Наказом Головного сервісного центру МВС №11 від 27.04.2020 року затверджено Положення про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Запорізькій області (філія ГСЦ МВС).

В силу пункту 1 розділу І цього Положення регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Запорізькій області (філія ГСЦ МВС) є відокремленим підрозділом Головного сервісного центру МВС, утвореним на правах філії без статусу юридичної особи.

Слід зазначити, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області (відповідач-1) з 05.03.2020 року перебуває у стані припинення юридичної особи.

При цьому, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстрований відокремлений підрозділ - регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Запорізькій області (філія ГСЦ МВС).

Отже, юридична особа публічного права (Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області (відповідач-1)) - ліквідується,

Натомість, утворений на правах філії без статусу юридичної особи - відокремлений підрозділ - регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Запорізькій області (філія ГСЦ МВС), на який покладено виконання функцій, юридичної особи публічного права, що ліквідується.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що в даних правовідносинах не відбувається правонаступництво, однак до новоутвореної структури переходять функції ліквідованої особи публічного права.

Так, частинами 2, 3 статті 81 Цивільного кодексу України передбачено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Згідно зі статтею 82 Цивільного кодексу України на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 1 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Частиною 2 статті 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно зі статтею 106 Цивільного кодексу України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

Статтею 95 Цивільного кодексу України визначений статус філій та представництв.

Частинами 1, 2, 3 статті 95 Цивільного кодексу України визначено, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій.

Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи.

Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Постановою Кабінету Міністрів України №1074 від 20.10.2011 року затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, який визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів.

Пунктами 5, 6, 7, 8 цього Порядку передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять:

- у разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття;

- у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади;

- у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу;

- у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади;

- у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Отже, права та обов`язки органів виконавчої влади - у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади переходять до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом.

У разі ліквідації органу виконавчої влади складається ліквідаційний баланс.

Кабінет Міністрів України приймає рішення щодо подальшого використання нерухомого майна органу виконавчої влади, що ліквідується, та визначає суб`єкта управління підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління такого органу.

Внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що порівняння змісту Положення про регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області, затвердженого наказом МВС України №1407 від 07.11.2015 року, та Положення про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Запорізькій області (філія ГСЦ МВС), затвердженого наказом ГСЦ МВС №11 від 27.04.2020 року, свідчить про виконання цими державними органами одних і тих же завдань та функцій, спрямованих на реалізацію повноважень Міністерства внутрішніх справ України у сфері надання сервісних послуг.

Разом з тим, вказані обставини свідчать, що фактично відбулася передача функцій (а не правонаступництво) від відповідача-1 до відповідача-3 внаслідок ліквідації відповідача-1.

При цьому, жоден нормативний документ не передбачає правонаступництва внаслідок ліквідації відповідача-1 як юридичної особи публічного права до відповідача-3.

Також, матеріали справи не містять інформації про складання передавального акту між відповідачем-1 та відповідачем-3.

Відтак, жодним нормативним документом (розпорядчим актом власника чи уповноваженої ним особи) не встановлений перехід прав та обов`язків від відповідача-1 до будь-якої іншої особи.

Аналіз таких обставин дає підстави для висновку, що доводи позивача про виникнення у відповідачів обов`язку щодо працевлаштування його до правонаступника відповідача-1 не ґрунтується на вимогах закону (оскільки правонаступник у даних правовідносинах відсутній).

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, регулюються Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (ЗУ №889).

Згідно частини 1, 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» №889 правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Закон України «Про державну службу» №889 є спеціальним законом з питань вступу, проходження та припинення державної служби.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (ст. 1 ЗУ №889).

В силу п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» №889 державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення (ст. 87, 87-1 ЗУ №889).

Пунктом 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» №889 визначено, що підставою для припинення державної служби є ліквідація державного органу.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 №79, крім інших, ліквідовано як юридичну особу публічного права Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області (відповідача-1), при цьому, покладено на Міністерства внутрішніх справ України (відповідача-2) здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» №889 суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-11 частини 1 цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Отже, вказаною нормою передбачено право, а не обов`язок відповідача запропоновувати за наявності державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі.

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції дослідила, чи існувала наявність вакантних посад для реалізації відповідачем можливості запропонувати вакантну посаду?

Так, на виконання ухвали суду від 29.09.2021 року відповідачами надано штатний розпис станом на 01.01.2020 року, станом 16.04.2020 року та станом на 01.01.2021 року.

Зокрема, станом на 01.01.2020 року в ТСЦ №2342 м. Запоріжжя наявними були 9 штатних посад адміністраторів (всього 17 штатних посад, включаючи: начальника центру 1, головного спеціаліста 1, адміністраторів 9, документознавець 5, архіваріус - 1).

Станом на 16.04.2020 року, в ТСЦ №2342 м. Запоріжжя наявними були 14 штатних посад адміністраторів, а також начальник центру 1, діловод 2, прибиральниця - 1.

Станом на 01.01.2021 року в ТСЦ №2342 м. Запоріжжя наявними були 10 штатних посад адміністраторів, а також начальник центру 1, діловод 1, прибиральниця - 1.

Аналіз зазначених документів дає підстави для висновку, що у відповідача була відсутня можливість запропоновувати позивачу будь-яку вакантну посаду, оскільки кількість штатних посад адміністраторів зменшилася з 14 посад до 10.

При цьому, в силу редакції частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» №889 (станом на час звільнення позивача) було передбачено право, а не обов`язок відповідача запропоновувати за наявності державному службовцю будь-яку вакантну посаду.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 03.03.2020 №218 наказано головам ліквідаційних комісій територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України здійснити усі передбачені законодавством заходи щодо ліквідації відповідного територіального органу.

Матеріалами справи підтверджується, що позивача своєчасно попереджено про вивільнення 11.03.2020 (а.с. 85).

Відповідно до частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України (КЗпП), звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами 2 та 3 статті 49-2 КЗпП передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Разом з тим, згідно з приписами частини 5 статті 40 КЗпП (у редакції із змінами, внесеними згідно із Законом №113-IX від 19.09.2019) особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1, 2 і 3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Отже, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників), а також особливості застосування до них положень частини 2 статті 40 КЗпП України частини 2 і 3 статті 49-2 КЗпП України, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Станом на час прийняття наказу про звільнення позивача Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року №117-IX абзац 2 частини 3 статті 87 виключено, зокрема, виключено норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті визначається законодавством про працю.

Натомість станом на час прийняття наказу про звільнення позивача, були внесені відповідні зміни, зокрема, до статті 22 та 87 Закону України «Про державну службу» №889, якими врегульовано питання звільнення державних службовців на підставі пунктів 1, 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» №889.

Так, частиною 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» №889 (у редакції чинній на час прийняття наказу про звільнення позивача) встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставіпунктів 1та 1-1частини 1 цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Аналіз ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» №889 дає підстави для висновку, що вказана норма передбачає можливість запропонувати державному службовцю вакантну посаду у тому самому державному органі, лише за наявності вакантних посад.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що наказом МВС України (відповідача-2) від 09.04.2020 №333 визнаний таким що втратив чинність наказ МВС України (відповідача-2) від 01.05.2016 №350 «Про затвердження штатів апарату та сервісних центрів МВС» (зі змінами та доповненнями). Відповідно з 09.04.2020 в штаті відповідача-1 відсутні вакантні посади.

Частиною 5 статті 22 Закону України «Про державну службу» №889 (із змінами, внесеними згідно із Законом №117-IX від 19.09.2019) передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Отже вказана норма також зазначає про право, а не обов`язок відповідача.

При цьому, з урахуванням обставин справи та змісту наведеної норми, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що рішення про переведення позивача до філії в Запорізькій області (відповідача-3) могло бути прийняте за наявності заяви про переведення.

Водночас, матеріали справи такої заяви не містять.

Зокрема, вирішення питання щодо переведення позивача на рівнозначну посаду в філії (до відповідача-3) має пряму залежність від активних дій позивача, тобто саме позивач мав ініціювати таке клопотання/заяву про його переведення до новоутвореної структури.

Натомість, матеріали справи не містять заяв позивача, адресованих відповідачу-1, 2, 3 про переведення його до новоутвореної структури.

Щодо наявності списків, згідно яких, на думку позивача, було здійснено переведення інших працівників, то наявність або відсутність списків не позбавляло позивача подати заяву про роботу у новоутвореній структурі; водночас, оскільки відповідач в силу ст. 87 Закону України «Про державну службу» може пропонувати державному службовцю вакантну посаду, то наявність або відсутність таких списків не впливає на порушення прав позивача.

Отже позивач не вчинив будь-яких активних дій (заяви, звернення тощо) для вирішення питання про переведення, крім того зазначає, що саме відповідач мав перед ним обов`язок його працевлаштувати. Однак, як зазначалося вище, відповідач мав право, а не обов`язок запропонувати вакантну посаду за наявності.

Оскільки, Законом №889 (у редакції чинній на час прийняття наказу про звільнення позивача), який є спеціальним законом, що регулює статус державного службовця, встановлено право за рішенням суб`єкта призначення, а не його обов`язок щодо переведення позивача на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, без обов`язкового проведення конкурсу, то відсутнє порушення відповідача щодо обов`язку запропонувати позивачу вакантну посаду.

Стосовно застосування колізійних норм слід зазначити, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному.

Крім того, як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 03.10.1997 №18/183-97 конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, у спірному випадку слід застосовувати виключно спеціальний нормативно-правовий акт - Закон України «Про державну службу». До того ж, конкретні приписи зазначеного закону прийняті у часі пізніше, ніж приписи КЗпП.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що апеляційна скарга позивача позов обґрунтована посиланням на судову практику, проте у зв`язку зі зміною законодавства, з приводу якого дана практика склалася, зазначені посилання є неактуальними.

Суд критично оцінює доводи позивача про протиправність наказу про його звільнення з посиланням на висновки Верховного Суду України та Верховного Суду щодо застосування норм права, сформовані у постановах, перелік яких наведено у позовній заяві, оскільки Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року №117-IX були внесені зміни до Закону України «Про державну службу» №889 та до статті 40 КЗпП України (статтю 40 доповнено частиною 5), а у наведених позивачем постановах Верховним Судом України та Верховним Судом не формувалися правові висновки щодо застосування норм Закону України «Про державну службу» №889 (саме статей 22, 87) та статті 40 КЗпП України у редакціях після внесення до них змін Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року №117-IX.

Станом на час прийняття наказу про звільнення позивача дія норм законодавства про працю, а саме, частини 2 статті 40, частин 2 та 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України не поширюється на державних службовців в силу приписів частини 5 статті 40 Кодексу законів про працю України та статей 3, 5 Закону України «Про державну службу» №889, оскільки станом на час звільнення позивача такі правовідносини були врегульовані статтею 22 Закону України «Про державну службу» №889, що передбачає не обов`язок, а право суб`єкта призначення за рішенням суб`єкта призначення у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу перевести державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу чи пропонувати іншу рівноцінну посаду державного службовця.

Стосовно посилання позивача на застосування до спірних відносин приписів Кодексу законів про працю України слід зазначити, що спір, який розглядається, стосується припинення державної служби (ст. 87 Закону України «Про державну службу»).

Оскільки в Законі України «Про державну службу» №889 відсутнє посилання, що ці відносини мають бути врегульовані також і законодавством про працю, у даному випадку мають бути застосовані виключно приписи Закону України «Про державну службу» №889.

Крім того, Законом України «Про державну службу» №889 чітко врегульовано підстави та процедуру припинення державної служби.

Щодо доводів апеляційної скарги, що фактично відбулась реорганізація державної установи та обставин, які б свідчили про ліквідацію відповідача-1 на день звільнення позивача не існувало, то колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 №79, крім інших, ліквідовано як юридичну особу публічного права відповідача-1, покладено на відповідача-2 здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до ст. 117 Конституції України, якій кореспондує ч.1 ст.49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Статтею 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначено, що Кабінет Міністрів України, серед іншого, зокрема, утворює, реорганізує і ліквідує міністерства та інші центральні органи виконавчої влади (яким в даному випадку є відповідач-1) відповідно до закону в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті на утримання цих органів виконавчої влади.

Аналогічні положення містяться в ч. 1 ст.5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», зі змісту якої слідує, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізовуються та ліквідовуються саме Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.

Крім того, з 25.09.2019 (тобто з дати набрання чинності Законом №117-ІХ) ліквідація державного органу як підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», не містить будь-яких додаткових умов припинення державної служби та є самостійною і достатньою підставою для її припинення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції позивачем не доведено обставин на яких ґрунтуються позовні вимоги, при цьому відповідачами доведено правомірність їх дій/рішень.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, що, зокрема, і здійснено судом в ході розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправним та скасування наказу голови ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області №58о/с від 12.06.2020 в частині звільнення позивача з посади адміністратора територіального сервісного центру №2342 Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області.

Решта позовних вимог є похідними від зазначеної вимоги, тому в їх задоволенні також слід відмовити.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача спростовуються доводами, викладеними відповідачами та нормами законодавства України, що регулює дані правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Виходячи з результатів апеляційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 243, 316, 321, 322, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07.12.2020 року залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07.12.2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду згідно статті 328 КАС України протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Вступну та резолютивну частину постанови проголошено 06.10.2021.

В повному обсязі постанова виготовлена 13.10.2021.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова