Справа № 380/7062/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2021-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/7062/20 пров. № А/857/14285/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Герман О.В.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Раневич О.Ю.;

від відповідача - Мандзя В.І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18.06.2021р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. про визнання протиправними дій, зобов`язання здійснити перерахунок і виплату пенсії (суддя суду І інстанції: Кедик М.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 18.06.2021р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 18.06.2021р.),-

В С Т А Н О В И В:

02.09.2021р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України у Львівській обл. від 03.07.2020р. щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні з 01.01.2020р. обчислення (перерахунку) та виплати без обмеження максимальним розміром пенсії державного службовця в розмірі 60 % від суми суддівської винагороди, визначеної у довідці № 03.4-31/17 від 14.05.2020р., виданій Львівським окружним адміністративним судом (без застосування максимальної величини бази нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування); зобов`язати пенсійний орган провести ОСОБА_1 з 01.01.2020р. обчислення (перерахунок) та виплату без обмеження максимальним розміром пенсії державного службовця в розмірі 60 % від суми суддівської винагороди, визначеної у довідці № 03.4-31/17 від 14.05.2020р., виданій Львівським окружним адміністративним судом (без застосування максимальної величини бази нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування); судові витрати по справі стягнути з відповідача (Т.1, а.с.1-13).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.06.2021р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправними дії ГУ ПФ України у Львівській обл. від 03.07.2020р. щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні з 01.01.2020р. обчислення (перерахунку) та виплати пенсії державного службовця в розмірі 60 % від суми суддівської винагороди, визначеної у довідці № 03.4-31/17 від 14.05.2020р., виданій Львівським окружним адміністративним судом; зобов`язано ГУ ПФ України у Львівській обл. провести ОСОБА_1 з 01.01.2020р. обчислення (перерахунок) та виплату пенсії державного службовця в розмірі 60 % від суми суддівської винагороди, визначеної у довідці № 03.4-31/17 від 14.05.2020р., виданій Львівським окружним адміністративним судом; у задоволенні позовних вимог в частині перерахунку та виплати пенсії без обмеження максимальним розміром та без застосування максимальної величини бази нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відмовлено; стягнуто з ГУ ПФ України у Львівській обл. за рахунок бюджетних асигнувань в користь ОСОБА_1 840 грн. 80 коп. судових витрат (Т.2, а.с.13-27).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України у Львівській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити у повному обсязі (Т.2, а.с.22-29).

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що з 01.05.2016р. набув чинності Закон України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу», яким визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу».

Новоприйнятий Закон визначає виключно право на призначення пенсії, натомість, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який не містить такої підстави для перерахунку пенсії, як підвищення заробітної плати працюючим державним службовцям.

Отже, законодавством (чинним на час звернення ОСОБА_1 за перерахунком розміру пенсії) не передбачено перерахунку пенсії у зв`язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців.

Оскільки 27.09.2016р. позивачу ОСОБА_1 призначено пенсію за віком відповідно до Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу», тому положення ч.4 ст.142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» на нього не поширюються.

За таких умов суд при винесенні оскаржуваного рішення невірно застосував положення ст.142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ототожнив поняття пенсія і щомісячне довічне грошове утримання.

Оскільки позивач звернувся до ГУ ПФ України у Львівській обл. із заявою в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян», з питань перерахунку призначеної пенсії, тому листом № 4406-4062/Т-02/8-1300/20 від 03.07.2020р. відповідач надав роз`яснення чинного законодавства з питань пенсійного забезпечення, через що рішення про відмову у проведенні перерахунку пенсій не приймав.

За таких умов суд при винесені рішення та задоволенні позовних вимог вийшов за межі своїх повноважень, наданих нормами КАС України.

Представником позивача Раневичем О.Ю. скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (Т.2, а.с.44-50).

Заслухавши суддю-доповідача по справі, представника відповідача на підтримання поданої скарги, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що право судді на пенсію або за його вибором на отримання щомісячного довічного грошового утримання є однаковими гарантіями незалежності суддів, що відповідає універсальному принципу рівності, гарантованого ст.21 Конституції України.

Право судді на пенсію є конституційною гарантією. Отже, встановлені Законами України «Про статус суддів» та «Про судоустрій і статус суддів» гарантії матеріального забезпечення судді не можуть бути знівельовані і повинні бути дотримані.

Оскільки стаж позивача на посадах судді, заступника голови суду, за останньою посадою голови суду зараховано до державної служби постановою Пустомитівського районного суду Львівської обл. від 26.04.2017р. у справі № 450/576/17, яка в цій частині набрала законної сили, а рішенням Пустомитівського районного суду Львівської обл. від 31.01.2019р. у справі № 450/576/17 зобов`язано здійснити перерахунок на підставі довідок Львівського окружного адміністративного суду, позивачем обґрунтовано обрано спосіб захисту щодо перерахунку пенсії на підставі оновлених довідок Львівського окружного адміністративного суду.

З огляду на викладене та з урахуванням рішень Конституційного Суду України, які є обов`язковими до застосування судами загальної юрисдикції, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині здійснення перерахунку пенсії на підставі оновлених довідок Львівського окружного адміністративного суду є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки позивач, який отримує пенсію на підставі ст.37 Закону України «Про державну службу» та рішення Пустомитівського районного суду від 31.01.2019р. у справі № 450/576/17, має право на перерахунок пенсії у зв`язку із збільшенням заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді.

Щодо позовних вимог, які стосуються протиправності дій в частині відмови у виплаті без обмежень та похідних про спонукання до вчинення дій в цій частині, то суд вважав такі вимоги передчасними, оскільки ГУ ПФ України у Львівській обл. ще не здійснило перерахунок пенсії на виконання цього рішення суду, тому відсутні підстави вважати, що права позивача при здійсненні такого перерахунку будуть порушені.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 працював на посаді судді з 09.04.2008р. по 26.09.2016р., що підтверджується Указом Президента України № 509/2007 від 07.06.2007р. «Про призначення суддів» та записами у вкладці до трудової книжки НОМЕР_1 від 14.11.1994р. (Т.1, а.с.20-58).

Відповідно до рішення Ради суддів України № 24 від 29.02.2008р. ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду заступника голови Львівського окружного адміністративного суду від 09.04.2008р. Окрім цього, вступивши на посаду заступника голови Львівського окружного адміністративного суду, ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків голови цього ж суду на підставі спільного наказу ДСА України та ВАС України № 168/к; 114-к, наказу № 1-К від 09.04.2008р. (Т.1, а.с.59-60).

Рішенням Вищої ради юстиції № 617/0/15-10 від 06.05.2010р. ОСОБА_1 призначено на посаду голови Львівського окружного адміністративного суду строком на 05 років. Згідно із записами у вкладці до трудової книжки НОМЕР_1 від 14.11.1994р. на посаді голови суду ОСОБА_1 працював до 08.06.2016р. (Т.1, а.с.61).

Відповідно до постанови Верховної Ради України № 1514-VIII «Про звільнення суддів», на підставі наказу № 420-к/ТР від 23.09.2016р. ОСОБА_1 відрахований із штату Львівського окружного адміністративного суду у зв`язку із досягненням 65-років (Т.1, а.с.65).

27.09.2016р. ОСОБА_1 звернувся до Управління ПФ України в Пустомитівському районі Львівської обл. із заявою про призначення пенсії державного службовця відповідно до ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст.37 Закону України «Про державну службу».

Починаючи з 27.09.2016р., позивачу виплачується пенсія державного службовця у розмірі 60 % суми заробітної плати (суддівської винагороди), яку отримував на посадах судді, заступника голови суду, голови Львівського окружного адміністративного суду.

У зв`язку з істотною зміною розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із заявою про видачу довідки для перерахунку (обчислення) раніше призначеної пенсії державного службовця, яка виплачується позивачеві після звільнення з посади судді.

Львівський окружний адміністративний суд видав довідку № 03.4-31/17 від 14.05.2020р. про те, що ОСОБА_1 працював у Львівському окружному адміністративному суді на посаді голови суду, заступника голови суду, судді, заробітна плата станом на 01.01.2020р. становить: посадовий оклад - 75672 грн; надбавка за вислугу років 80 % - 60537 грн. 60 коп., усього: 136209 грн. 60 коп. (Т.1, а.с.71-72).

22.05.2020р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФ України у Львівській обл. із заявою про перерахунок (обчислення) пенсії державного службовця, у якій просив провести з 01.01.2020р. перерахунок (обчислення) та виплату без обмеження максимальним розміром пенсії державного службовця в розмірі 60 % від суми суддівської винагороди, визначеної у довідці Львівського окружного адміністративного суду № 03.4-31/17 від 14.05.2020р. (без застосування максимальної величини бази нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), та долученими до неї довідками про складові заробітної плати (Т.1, а.с.73-75).

Листом № 4406-4062/Т-02/8-1300/20 від 03.07.2020р. відповідач відмовив у здійсненні перерахунку пенсії державного службовця на підставі поданої заяви та долучених до неї довідок про складові заробітної плати. Відмова мотивована тим, що: 1) згідно із поданою 27.09.2016р. заявою ОСОБА_1 переведено на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», з урахуванням довідки № 986 від 24.10.2016р. про складові заробітної плати (посадовий оклад, надбавка за ранг або кваліфікаційні класи, або класний чин, або спеціальні звання, або дипломатичний ранг, надбавка за вислугу років), що подається для призначення пенсії відповідно до вказаного Закону, виданої Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Львівській обл. за посадою начальника Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській обл. станом на 27.09.2016р.; 2) Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу» визначає право виключно на призначення пенсії. Перерахунок пенсії цим Законом не передбачено; 3) органом ПФ України приймається рішення за умови подання до відділу обслуговування громадян заяви встановленого взірця відповідно до п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затв. постановою правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005р. (із змінами) (Т.1, а.с.76-78).

Колегія суддів враховує, що одним із ключових правових питань у справі, щодо яких фактично виник спір, є право позивача на перерахунок пенсії державного службовця із врахуванням суми суддівської винагороди, яку останній отримував під час роботи на посаді судді.

При цьому, позивач не отримує щомісячне довічне грошове утримання, а його звільнення з посади судді мало місце по причині досягнення 65-річного віку (а не виходу у відставку).

Відповідно до ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Закон України № 1402-VІІІ від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Згідно з ч.1 ст.135 цього Закону суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.4 ст.142 вказаного Закону у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Пунктом 8 ч.4 ст.48 наведеного Закону встановлено, що незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Як форми соціального забезпечення судді норма ст.142 зазначеного Закону розглядає пенсію або щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

Згідно з ч.1 ст.142 цього Закону судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Отже, оскільки стаття 142 Закону України № 1402-VIII від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів» встановлює умови виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, об`єктом її правового регулювання є й пенсійне забезпечення судді.

Таким чином, Закон України «Про судоустрій і статус суддів», визначаючи різні форми соціального забезпечення судді після його звільнення (виходу у відставку), встановлює деякі особливості регулювання правовідносин пенсійного забезпечення як спеціальний Закон, який визначає статус для суддів, які здійснюють та не здійснюють правосуддя, гарантії їх діяльності та незалежності, засади достатнього рівня матеріального та соціального забезпечення (п.8 ч.5 ст.48, ч.3 ст.126, п.2 ч.8 ст.133, п.п.1 та 3 ч.2 ст.146 цього Закону)

Конституційний Суд України у Рішенні № 3-рп/2013 від 03.06.2013р. у справі щодо зміни умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці зазначив, що положення Конституції України стосовно незалежності суддів пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової гілки влади (абзац другий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Отже, захищеність суддів на рівні Конституції України є найважливішою гарантією незалежності судової влади, неупередженого, об`єктивного, безстороннього та незалежного виконання суддями своїх обов`язків щодо захисту прав і свобод людини і громадянина, забезпечення верховенства права та конституційного ладу в державі.

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді. Тому таке забезпечення суддів залежить від умов, пов`язаних зі статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя, і не може залежати від інших умов, у тому числі соціального забезпечення, яке призначається і виплачується на загальних засадах та передбачене іншими законами України (Рішення Конституційного Суду України № 1-8/2016 від 08.06.2016р.).

Конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя (Рішення Конституційного Суду України № 2-р/2020 від 18.02.2020р.).

У мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2016 від 08.06.2016р. зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Конституційний Суд України неодноразово наголошував на тому, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України (абз.2 п.3 мотивувальної частини Рішення № 3-рп/2013 від 03.06.2013р.).

Зниження рівня матеріального забезпечення судді і як наслідок гарантій незалежності такого судді, може впливати на здійснення справедливого правосуддя та реалізацію права кожного на захист судом (Рішення № 1-8/2016 від 08.06.2016р.).

Водночас, Конституційний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2004 від 17.03.2004р., № 20-рп/2004 від 01.12.2004р., № 8-рп/99 від 06.07.1999р., № 5-рп/2002 від 20.03.2002р., № 20-рп/2004 від 01.12.2004р.).

В абзаці 16 рішення від 18.02.2020р. № 2-р/2020 Конституційний Суд України втілює ідею необхідності гарантування співмірності соціального забезпечення судді із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. У цьому рішенні, також, наголошується на тому, що у разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного соціального забезпечення судді має здійснюватися автоматично. Підкреслюється проблема, яка полягає в тому, що встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру форм соціального забезпечення суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності.

Аналіз норм Конституції України свідчить, що надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), що відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності.

За змістом ст.126 Конституції України положення частини третьої статті 11 Закону України «Про статус суддів» у взаємозв`язку з частиною восьмою статті 14 Закону України «Про судоустрій України» слід розуміти як таке, що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесенні змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення.

У рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2007р. № 4-рп/2007 вказано, що відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про статус суддів» гарантії незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення, поширюються на всіх суддів України і не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами України. Це положення узгоджується з частиною третьою статті 22 Конституції України.

Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Конституційний Суд України вважає, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене ст.43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення (пенсії або щомісячного довічного грошового утримання).

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді. Тому таке забезпечення суддів залежить від умов, пов`язаних зі статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя, і не може залежати від інших умов, у тому числі соціального забезпечення, яке призначається і виплачується на загальних засадах та передбачене іншими законами України.

Право судді на пенсію або за його вибором на отримання щомісячного довічного грошового утримання є однаковими гарантіями незалежності суддів, що відповідає універсальному принципу рівності, гарантованого ст.21 Конституції України.

Право судді на пенсію є конституційною гарантією. Отже, встановлені Законами України «Про статус суддів» та «Про судоустрій і статус суддів» гарантії матеріального забезпечення судді, не можуть бути знівельовані і повинні бути дотримані.

Під час судового розгляду встановлено, що позивач з 27.09.2016р. отримує пенсію за віком відповідно до Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу» в розмірі 60 % від заробітку.

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської обл. від 26.04.2017р. у справі № 450/576/17 зобов`язано територіальний орган ПФ України зарахувати позивачу стаж роботи на посаді судді, заступника голови та голови суду за період з 09.04.2008р. по 26.09.2016р. до державної служби. В цій частині згадана постанова суду залишена без змін Верховним Судом постановою від 18.09.2018р., а в частині зобов`язання здійснити перерахунок пенсії державного службовця із врахуванням доходів, отриманих на посаді голови суду, скасована та направлена на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (Т.1, а.с.162-164).

Рішенням від 31.01.2019р. Пустомитівський районний суд Львівської обл. у згаданій справі за результатами нового судового розгляду зобов`язав відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу із врахуванням заробітної плати, отриманих на посадах судді, заступника голови суду, голови суду, згідно з довідками № 986 від 24.10.2016р., № 03.4-31/42 від 27.04.2017р., № 03.4-31/43 від 27.04.2017р. та складових заробітної плати, починаючи з 27.09.2016р., із врахуванням раніше проведених виплат. Наведене рішення набрало законної сили (Т.1, а.с.165-169).

22.05.2020р. позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив провести з 01.01.2020р. перерахунок та виплату без обмежень максимальним розміром пенсію державного службовця в розмірі 60 % від суми суддівської винагороди, визначеної у довідках Львівського окружного адміністративного суду № 03.4-31/18 та № 03.4-31/17 від 14.05.2020р. (без застосування максимальної величини бази нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування).

Оскільки стаж позивача на посадах судді, заступника голови суду, останньою посадою голови суду зараховано до державної служби постановою Пустомитівського районного суду Львівської обл. від 26.04.2017р. у справі № 450/576/17, яка в цій частині набрала законної сили, а рішенням Пустомитівського районного суду Львівської обл. від 31.01.2019р. у справі № 450/576/17 зобов`язано здійснити перерахунок на підставі довідок Львівського окружного адміністративного суду, позивачем обґрунтовано обрано спосіб захисту щодо перерахунку пенсії на підставі оновлених довідок Львівського окружного адміністративного суду.

Тому заперечення відповідача щодо неможливості перерахунку пенсії ОСОБА_1 , з огляду на положення Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу», спростовуються перерахунком ГУ ПФ України у Львівській обл. пенсії позивача після її призначення 27.09.2016р., здійсненим у 2019 році в період дії наведеного Закону на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської обл. від 31.01.2019р. у справі № 450/576/17.

З огляду на викладене та з урахуванням рішень Конституційного Суду України, які є обов`язковими до застосування судами загальної юрисдикції, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги в частині здійснення перерахунку пенсії на підставі оновлених довідок Львівського окружного адміністративного суду є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки позивач, який отримує пенсію на підставі ст.37 Закону України «Про державну службу» та рішення Пустомитівського районного суду Львівської обл. від 31.01.2019р. у справі № 450/576/17, має право на перерахунок пенсії у зв`язку із збільшенням заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді.

Щодо позовних вимог, які стосуються протиправності дій в частині відмови у виплаті без обмежень та похідних про спонукання до вчинення дій в цій частині, то вірними є твердження суду першої інстанції про те, що такі вимоги є передчасними, оскільки ГУ ПФ України у Львівській обл. ще не здійснило перерахунок пенсії на виконання цього рішення суду, у зв`язку з чим є відсутніми підстави вважати, що права позивача при здійсненні такого перерахунку будуть порушені.

В частині інших доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що відповідно до вимог п.5 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Порядок подання та перелік документів, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», передбачений постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005р. «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Тобто, незалежно від наявності права особи на перерахунок пенсії, законодавством передбачена обов`язкова процедура прийняття рішення пенсійним органом.

Аналіз листа ГУ ПФ України у Львівській обл. № 4406-4062/Т-02/8-1300/20 від 03.07.2020р., який був скерований у відповідь на звернення позивача від 22.05.2021р., вказує, що такий не є рішенням про відмову в перерахунку пенсії та свідчить про розгляд заяви позивача в порядку Закону України «Про звернення громадян».

Отже, з наведеного слідує, що за результатами розгляду заяви позивача про перерахунок пенсії відповідачем не було прийнято відповідного рішення.

Рішення пенсійного органу, які приймаються за зверненнями осіб, повинні бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах чинного законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне і правильне виконання рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів до поновлення порушених прав громадян.

Зі змісту листа ГУ ПФ України у Львівській обл., який був скерований у відповідь на звернення позивача від 22.05.2021р., стає очевидним, що відповідач не вбачає підстав для перерахунку пенсії позивача, тобто фактично відмовив у такому перерахунку.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень вирішити питання перерахунку пенсії або відмови в її перерахунку саме у формі прийняття рішення (чи наказу), коли з наданої листом відповіді стає зрозуміло, що відповідь для заявника є негативною, має ознаки формалізму.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів і згідно усталеної судової практики слідує, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

«Ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018р. у справі № 826/14016/16 СМ, від 11.02.2019р. у справі № 2а-204/12).

З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, відмова у формі листа свідчить про відсутність наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством. Оскільки процес надання позивачу відмови у перерахунку пенсії без прийняття відповідного владного управлінського рішення може бути тривалим, тому в даному випадку належним способом захисту порушеного права є саме вирішення судом питання про визнання протиправними дій ГУ ПФ України у Львівській обл. щодо відмови у проведенні перерахунку та виплати пенсії на підставі оновленої довідки, із врахуванням відмови пенсійного органу, та зобов`язання вчинити певні дії.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи N R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

З огляду на фактичні обставини справи колегія суддів не убачає будь-якого втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження відповідача, а обраний судом спосіб захисту прав позивача відповідає приписам ст.245 КАС України та усталеній судовій практиці вирішення аналогічних спорів з участю пенсійних органів.

Колегія суддів відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій ним апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а відтак останні не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у справі «Трегубенко проти України» (Рішення від 02.11.2004р., п.53) ЄСПЛ зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У Рішенні від 20.11.2011р. у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (п.70).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р.). Зокрема, у п.23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткову підставність та обґрунтованість заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення, із вищевказаних мотивів.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ПФ України у Львівській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18.06.2021р. в адміністративній справі № 380/7062/20 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Повне судове рішення складено 13.10.2021р.