Справа № 280/3086/21
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

30 вересня 2021 року м. Дніпросправа № 280/3086/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),
суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частина НОМЕР_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.06.2021 року (головуючий суддя Батрак І.В.)

в адміністративній справі №280/3086/21 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Військової частина НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 14.04.2021 до суду з адміністративним позовом до відповідача Військової частина НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною відмову відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 03.09.2018 по день фактичної виплати, а саме по 22.03.2021 включно;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 03.09.2018 по 22.03.2021 включно у розмір 277 496,65 грн. без відрахування з цієї суми податків та зборів.

Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 500грн. Позов обґрунтовано тим, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23.11.2020 по справі №280/6779/20 зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 27.12.2016 по 03.09.2018. Вказує, що відповідачем фактичний розрахунок з виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, було здійснено 22.03.2021 в сумі 13079,01 грн., що підтверджується довідкою банку. Таким чином, вважає, що відповідач повністю не розрахувався з позивачем на день звільнення, тобто 03.09.2018, а отже утворилась сума середнього заробітку за весь час затримки у сумі 277 496,65 грн. Посилається на приписи ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України та вважає, що має право на виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16.06.2021 року позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні зі служби з 03.09.2018 по 22.03.2021;

- стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 13088,17 грн. за період з 03.09.2018 по 22.03.2021.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд приходить до висновку, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку як учасника бойових дій на підставі статті 117 КЗпП України, оскільки питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України. Суд першої інстанції взяв до уваги, що позивача звільнено зі служби з 03.09.2018, а виплата належних сум грошового забезпечення відбулася 22.03.2021, відповідно строк затримки розрахунку складає 932 дні. Згідно з довідкою про нараховані суми грошового забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням становили: липень 2018 року 9484,42 грн., серпень 2018 року 9484,42 грн., кількість днів - 62. Суд самостійно розрахував середньоденний заробіток позивача, який відповідно складає 305,95 грн. ((9484,42 + 9484,42) / 62 = 305,95 грн.). При визначенні суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок з 03.09.2018 по 22.03.2021 (932 дні), такий складає 285145,40 грн. (305,95 х 932 дні = 285145,40 грн.). Разом з тим, на думку суду, такий розрахунок значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (13 079,01 грн.).

Зазначив, що істотність частки компенсації за невикористану відпустку в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 13 079,01 грн. (компенсація за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій) / 285 145,40 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 4,59%. Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 4,59% становить: 305,95 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 0,0459 х 932 (кількість днів затримки розрахунку) = 13 088,17 грн., відтак, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 13 088,17 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком. Що стосується стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3500грн., то суд першої інстанції виходив з того, що такі послуги як вивчення та аналіз судової практики, консультації клієнта, складність справи, не є діями правничої допомоги та не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені статтями 1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI. Відповідно, здійснення вказаних видів роботи не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу, а також враховуючи те, що підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, дійшов висновку, що на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ВЧ НОМЕР_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1000грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини 1 статті 117 КЗпП України є безпідставним. Зазначає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП України не поширюється. Крім цього, ст.117 КЗпП не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст.117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, не має обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Отже, за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розмінні ст.117 КЗпП України, є безпідставним. Також зазначає, що позовні вимоги ґрунтуються на стягненні з відповідача витрат на відрядження, виплата яких регулюється положеннями ст.121 КЗпП України. Зауважує, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки не є грошовим забезпеченням, яке отримував позивач під час проходження служби у ЗС України, а тому несвоєчасна її виплата не може бути підставою для виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні.

Також в апеляційній скарзі відповідач вказав, що заперечує щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 1000 грн., проте свою позицію не обґрунтував.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду позивачем не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 27.12.2016.

У період часу з 27.12.2016 по 03.09.2018 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Проти вказаної обставини сторони не заперечують.

Наказом т.в.о. Командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.09.2018 №239, ОСОБА_1 з 03.09.2018 виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

01.09.2020 позивач звернувся із заявою до відповідача про нарахування та виплату йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпусти, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.

Листом від 03.09.2020 за №4360 відповідач повідомив позивача про те, що у військової частини відсутні підстави для виплати компенсації за невикористану відпустку як учасника бойових дій.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом про стягнення грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій (справа №280/6779/20). Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23.11.2020 у справі №280/6779/20 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено:

- визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 27.12.2016 по 03.09.2018, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.09.2018;

- зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 27.12.2016 по 03.09.2018, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.09.2018.

Вказане рішення суду від 23.11.2020 у справі №280/6779/20 набрало законної сили 29 березня 2021 року (відповідно до ухвали Третього апеляційного адміністративного суду, апеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 повернуто).

Грошова компенсація за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій, виплачена в сумі 13 079,01 грн. 22.03.2021, про що свідчать платіжне доручення №1035 від 19.03.2021 та виписка по картковому рахунку позивача за 22.03.2021 (а.с. 19).

23.03.2021 позивач звернувся до ВЧ НОМЕР_1 із заявою щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 03.09.2018 по березень 2021 року, однак отримав лист-відмову відповідача від 01.04.2021 №2080, у зв`язку із тим, що на військовослужбовців, які проходять чи проходили військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково, визначивши розмір стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 13088,17 грн.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин застосовуються норми Конституції України, Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. №1153/2008.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

При цьому, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19).

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.

Отже, при відсутності спору про розмір виплачуваних при звільненні сум, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Натомість, наявність спору щодо розміру виплачуваних при звільненні сум, не дає підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23.11.2020 у справі №280/6779/20, встановлено, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивачу при звільненні не нараховувалася, та зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити вказану компенсацію (а.с. 13-18).

Отже позивач в судовому порядку (справа №280/6779/20) довів своє право на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Таким чином, з набранням чинності рішення у справі №280/6779/20 спір щодо права на компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки - було вичерпано.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23.11.2020 у справі №280/6779/20 набрало законної сили 29 березня 2021 року (відповідно до ухвали Третього апеляційного адміністративного суду, апеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 повернуто).

При цьому, остаточний розрахунок (в силу рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23.11.2020 у справі №280/6779/20, яке набрало законної сили 29.03.2021), відповідачем здійснено 19.03.2021 року, а позивач отримав грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки в розмірі 13 079,01грн. 22.03.2021 (а.с. 19).

Тобто рішення Запорізького окружного адміністративного суду у справі у справі №280/6779/20 відповідачем було виконане ще до набрання рішенням законної сили.

Водночас, позивач вважає, що в нього виникло право на отримання відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, тому знову звернувся до суду для захисту свого права з вимогою про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 03.09.2018 по 22.03.2021 включно у розмір 277 496,65 грн.

При цьому, суд першої інстанції самостійно визначив співмірну суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 03.09.2018 по 22.03.2021 в розмірі 13088,17грн.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що 26.06.2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16.

Так, Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Тому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

На думку Великої Палати Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таку точку зору у своїй постанові Велика Палата Верховного Суду аргументувала тим, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції суд першої інстанції врахував зазначені вище обставини та прийшов до обґрунтованого висновку про можливість зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до розміру 13 088,17грн.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає також зазначений (зменшений до 13088,17грн.) розмір стягнення справедливим, оскільки позивач тривалий час не звертається до суду з позовом про компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки (справа №280/6779/20), при цьому в позові про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - визначив необґрунтовано великий розмір стягнення 277 496,65грн., водночас зазначене, не позбавляє відповідача від відповідальності за затримку розрахунку при звільненні згідно ст.117 КЗпП України.

Слід зазначити, що Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 13 088,17грн., при цьому, розрахунок цієї суми, що зроблений судом першої інстанції, відповідає розміру майнових втрат, яких міг зазнати позивач.

Щодо питання про судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000грн., то колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідач при подачі апеляційної скарги не обґрунтував, які саме порушення допущені судом першої інстанції при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1000грн.

Водночас, частиною 1 статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При цьому, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом 5-ти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 7 ст. 139 КАС України).

Колегія суддів апеляційної інстанції враховує, що з метою отримання професійної правничої допомоги, позивачем було укладено договір № 305 про надання правової допомоги від 23.03.2021 з Адвокатським об`єднанням «Компанія «Довіра» в особі адвоката Марциха Я.О., який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ЗП 002044 від 22.02.2019 та ордеру серія АР №1038294 від 13.04.2021. (а.с.31-32)

Відповідно до розрахунку витрат на правову допомогу від 13.04.2021, сума наданих послуг складає 3 500грн., а саме: консультація з питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (30 год.) 500,00 грн., складання адміністративного позову з питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (2 год. 30 хв.) 3000грн. (.с.34)

Згідно з актом про прийняття грошових коштів за надання юридичних послуг згідно договору №305 від 23.03.2021 Виконавець надав, а Замовник прийняв такі послуги як:

- консультація з питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 500грн. (квитанція від 23.03.2021);

- складання адміністративного позову з питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 3000грн. (квитанція від 13.04.2021). (а.с.35)

Оплата позивачем отриманих послуг підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру №/1 від 23.03.2021, №2 від 13.04.2021. (а.с.36)

Витрати на правничу допомогу є одним з видів судових витрат і адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право позивача на відшкодування понесених документально підтверджених ним витрат на правничу допомогу.

Разом з тим, апеляційний суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», у справі «East/West Alliance Limited» проти України» та «Ботацці проти Італії» (заява № 34884/97, п. 30), в яких ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Перевіривши відповідні документи щодо витрат на правничу допомогу та проаналізувавши зміст і обсяг наведених послуг, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі послуги як вивчення та аналіз судової практики, консультації клієнта, складність справи, не є діями правничої допомоги та не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені статтями 1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI. Така послуга є складовими процесу підготовки позовної заяви, що свідчить про відсутність підстав для їх відокремлення від послуги складання позовної заяви, відповідно, здійснення вказаних видів роботи не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу.

Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду, то колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду вже вирішував питання про строк звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ.

Так, за правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19), строк звернення до суду з адміністративним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить один місяць, який установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України, оскільки такий спір пов`язаний із звільненням з публічної служби і має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.

Остаточний розрахунок з позивачем здійснено 22.03.2021 року в розмірі 13079,01грн. при цьому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 14.04.2021 року.

Отже, місячний строк звернення до суду, що передбачений ч. 5 ст. 122 КАС України не порушений позивачем.

Підсумовуючи все викладене вище, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частина НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.06.2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 30.09.2021 та може бути оскаржена до Верховного Суду в силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 05.10.2021.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова