Справа № 640/14850/20
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 вересня 2021 року 11:57 № 640/14850/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., при секретарі судових засідань Левкович А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Ворлд Грейн Юкрейн» (01133, м. Київ, вул. Є. Коновальця, буд. 36-д, оф. 42)

до Головного управління ДПС у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19)

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

за участю сторін:

представника позивача - Ларіонова М.О.,

представника відповідача - Мудренко Д.Ю.,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Нью Ворлд Грейн Юкрейн» (надалі по тексту також - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у місті Києві (надалі по тексту також - відповідач), в якому просить суд: протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 08 квітня 2020 року №0106, №0106, 0106, №0106, №0106.

Заявлені позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що всі господарські операції по взаємовідносинах між позивачем та його контрагентами були реальними (фактично здійснені), що підтверджується наявністю належним чином оформлених первинних документів, операції пов`язані з господарською діяльністю позивача, учасники володіли спеціальною правосуб`єктністю, а тому, висновок Головного управління ДПС у м. Києві про нереальність (фіктивність) операцій з даними контрагентами є таким, що не відповідає дійсності та не ґрунтується на нормах податкового законодавства. Крім того, також позивач зазначає, що реальність виконання господарських операцій між позивачем та його контрагентом (ТОВ «Колосс Груп») підтверджена рішеннями Господарського суду м. Києва від 24.01.2020 року у справі №910/16678/19, від 17.02.2020 року у справі №910/16764/19, від 27.02.2020 року у справі №910/16682/19, від 23.06.2020 року у справі №910/2829/20. Також, належне документальне оформлення господарських операцій позивача з контрагентом ПП «Лани України», а також добросовісність останнього підтверджується рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва в справі №640/18765/19.

Додатково представник позивача стверджував, що контролюючим органом в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні №0106 від 08 квітня 2020 року неправомірно нарахував штрафні санкції у розмірі 50 %, оскільки відсутній факт повторності вчинення правопорушення, як того вимагає абзац 2 пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача також вказав, що тимчасова неможливість проведення інвентаризації не може бути підставою для звільнення податкових зобов`язань на підставі пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, адже таке збільшення не може базуватись на припущеннях податкового органу. В той же час, рішеннями господарських судів у справах №910/2478/19 від 04 червня 2019 року, №910/2480/19 від 03 червня 2019 року, №910/2481/19 від 11 червня 2019 року, №916/554/19 від 15 травня 2019 року, №912/586/19 від 19 квітня 2019 року підтверджено право власності позивача на відповідний товар, а також зобов`язано відповідні зернові склади повернути позивачеві належне йому майно. При цьому, частина товару обсягом 900 тон, яка зберігалась на потужностях ПрАТ «Новомиргородський елеватор», була отримана позивачем протягом січня 2020 року, переміщена автомобільним транспортом в порт та реалізована на експорт, що підтверджується відповідними доказами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 липня 2020 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами загального позовного провадження.

В ході судового розгляду даної справи представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити.

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача стверджував про правомірність та обґрунтованість прийняття спірних податкових повідомлень-рішень з огляду на те, що перевіркою установлено відсутність можливості контрагентів постачати товари (послуги) для позивача, у зв`язку з не підтвердженням операцій по фактичному придбанню такого товару за ланцюгом постачання, а правочини між ними здійснені без цілі настання реальних наслідків, з метою заниження об`єкту оподаткування податком на прибуток, завищення податкового кредиту з податку на додану вартість і як наслідок несплати податків, так як нереальність первинного формування активу доводить нереальність і послідуючого придбання товарів.

В судовому засіданні представник податкового органу просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Головним управлінням ДПС у місті Києві в період з 28 січня 2020 року по 24 лютого 2020 року на підставі направлень від 28 січня 2020 року №93/26-15-05-01-06, №94/26-15-05-01-06, №128/26-15-05-06-04, №153/26-15-05-06-02, №116/26-15-42-07, №613/26-15-05-09-01, від 05 березня 2020 року №397/26-15-05-04-01 відповідно до підпункту 75.1.2 пункту 75.1, статті 75, 77 Податкового кодексу України, плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на І квартал 2020 року, на підставі наказу Головного управління ДПС у місті Києві від 16 січня 2020 року №402, проведена планова виїзна документальна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Ворлд Грейн Юкрейн» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2016 року, валютного - за період з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2019 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2019 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01 січня 2011 року по 30 вересня 2019 року та іншого законодавства за відповідний період, за результатами якої складено відповідний акт перевірки від 17 березня 2020 року №201/26-15-05-01-06/30577181.

Перевіркою встановлено порушення позивачем:

- пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ПсБО 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318, пункту 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, пункту 3 розділу ІІІ Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07 лютого 2013 року №73, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 5 346 198,00 грн., в т.ч. по періодах - три квартали 2019 року в сумі 5 346 198,00 грн. та завищено від`ємне значення об`єктом оподаткування з податку на прибуток на загальну суму 39 133 564,00 грн. за три квартали 2019 року;

- підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, підпункту 14.1.156 пункту 14.1 статті 14, підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, пункту 44.1 статті 44, пункту 198.1, пункту 198.2, пункту 198.3, пункту 198.5 статті 198, пункту 198.6 статті 198, пункту 200.1, пункту 200.4 статті 200, пункту 201.1, пункту 201.10, пункту 201.11 статті 201 Податкового кодексу України, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в результаті чого завищено суми бюджетного відшкодування ПДВ за серпень 2019 року на суму 6 468 296,00 грн. та завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21 декларації з ПДВ) за вересень 2019 року на суму 4 230 476,00 грн.;

- підпункту 14.1.266 пункту 14.1 статті 14, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1, пункту 187.7 статті 187, пункту 201.1, пункту 201.2, пункту 201.7, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України в частині відсутності складання та реєстрації податкової накладної в ЄРПН на суму 3 433 330,00 грн.

На підставі зазначених висновків акта перевірки контролюючим органом 08 квітня 2020 року прийняв наступні податкові повідомлення-рішення:

- 0106, яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Нью Ворлд Грейн Юкрейн» збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств у розмірі 6 682 748,00 грн., в т.ч. за податковими зобов`язаннями у розмірі 5 346 198,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 1 336 550,00 грн.;

- 0106, на підставі якого до позивача застосовано штраф в розмірі 50 % в сумі 1 716 665,00 грн. за відсутність складення та реєстрації в ЄРПН податкових накладних на суму 3 433 330,00 грн.;

- 0106, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 6 468 296,00 грн. та застосовано штрафні санкції в розмірі 3 234 148,00 грн.;

- 0106, на підставі якого Товариству з обмеженою відповідальністю «Нью Ворлд Грейн Юкрейн» зменшено від`ємне значення об`єкта оподаткування з податку на додану вартість на суму в розмірі 4 230 476,00 грн.;

- №0106, яким позивачу зменшено суму від`ємного значення з податку на прибуток в розмірі 39 133 564,00 грн.

Незгода позивача із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02.12.2010.

Приписами п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (14.1.36.); доходами є загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами (14.1.56.); постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (14.1.191.); розумною економічною причиною (ділова мета) є причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (14.1.231.).

Приписами абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункт 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 185.1. ст. 185, п.m187.1. ст. 187, п. 188.1. ст. 188 ПК України, об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.

Відповідно до п. 201.1., 201.4., 201.6. ст. 201 ПК України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один із способів, визначених п. 201.1. ст. 201 ПК України; податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця; податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Пунктом 200.1. ст. 200 ПК Кодексу встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з п. 198.1. ст. 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

При цьому, відповідно до п. 198.2., 198.3., 198.6. ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 Кодексу).

З аналізу наведених законодавчих приписів вбачається, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування податком на прибуток, є факт придбання товарів (послуг) з метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Одним із основних принципів, на яких ґрунтується бухгалтерський облік та фінансова звітність, відповідно до статті 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є принцип превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як зазначено у частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з пунктом 1.2 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704 (далі - "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку"), записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів.

Відповідно до пункту 2.1 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку" первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платниками податків вносяться відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту акту перевірки, висновки щодо порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Нью Ворлд Грейн Юкрейн» приписів податкового законодавства зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами - ТОВ «Колосс Груп» та ПП «Лани України», у періоді, що перевірявся.

Так, перевіркою встановлено, що між позивачем (покупець) та ТОВ «Колосс Груп» (постачальник) укладено договори поставок №ПФ19/042ОК від 30 липня 2019 року, №ПП19/016ОК від 08 липня 2019 року, №ПП19/017ОК від 08 липня 2019 року, №ПП19/010Ок від 05 липня 2019 року, №ПП19/011ОК від 05 липня 2019 року, №ПП19/001ОК від 03 вересня 2019 року, №ПФ19/059ОК від 07 вересня 2019 року згідно яких, постачальник зобов`язаний поставити і передати у власність, а покупець прийняти і оплатити пшеницю 2-го та/або 3-го та/або 4-го класу, походження - Україна, врожаю 2019 року.

На підтвердження здійснення господарських операцій згідно вказаних договорів, позивачем надано контролюючому органу копії договорів поставки, рахунків на оплату, видаткових накладних, податкових накладних з доказами реєстрації в ЄРПН, товарно-транспортних накладних, залізничних накладних, картки аналізу якості, докази оплати товару з ПДВ.

Крім того, позивачем також надано копії листів ТОВ «Колосс Груп» від 30 липня 2019 року, 04 серпня 2019 року, від 29 липня 2019 року, від 10 липня 2019 року, від 08 липня 2019 року, від 04 липня 2019 року, від 31 серпня 2019 року, від 04 вересня 2019 року, від 31 серпня 2019 року, від 06 вересня 2019 року, від 14 вересня 2019 року, від 04 вересня 2019 року на підтвердження джерела походження товару. Згідно вказаних листів ТОВ «Колосс Груп» повідомляє про те, що поставлена пшениця безпосередньо придбана у сільгоспвиробника ФГ «Аграрна традиція», ТОВ «Київ-Агро», ТОВ «ФГ» ГАЛ-СОЛЮШНЗ» та вказано реквізити договорів, на підставі яких здійснено придбання пшениці.

Позивачем було здійснено оплату на рахунки ТОВ «Колосс груп» за вказаними договорами, що підтверджується банківськими виписками по рахунках. Вказана оплата була досліджена контролюючим органом в ході перевірки та викладена в акті перевірки, а також сторонами не заперечується.

Крім того, контролюючим органом під час проведення перевірки було досліджено первинні документи на підтвердження здійснення вищевказаних господарський операцій, а також документи на підтвердження оплати за поставку вказаного товару, що відображено в акті перевірки.

При цьому, досліджені під час розгляду справи первинні документи на підтвердження здійснення господарських операцій позивача з його контрагентом оформлені відповідно до вимог ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", всі господарські операції знайшли своє відображення у бухгалтерському обліку позивача та доводять наявність змін в активах позивача під час вчинення господарської операції.

Матеріалами справи також підтверджується, що всі фінансово - господарські зобов`язання відображені в податковому обліку позивача, що не спростовано відповідачем.

Також, перевіркою встановлено факт укладення позивачем (як покупцем) з ПП «Лани України» (продавець) договорів купівлі-продажу №ПФ19/044МГ від 28 серпня 2019 року, №ПФ19/060МГ від 05 вересня 2019 року, №ПФ19/064МГ від 09 вересня 2019 року, №ПП19/034МГ від 18 липня 2019 року, №ПП19/034МГ/1 від 18 липня 2019 року, №ПП19/034МГ/2 від 16 серпня 2019 року, №ПП19/034МГ/3 від 31 серпня 2019 року, №ПП19/034МГ/3 від 16 вересня 2019 року, №ПП19/065МГ від 22 вересня 2019 року, умовами яких передбачено, що постачальник зобов`язаний поставити і передати у власність, а покупець прийняти і оплатити пшеницю 2-го та/або 3-го та/або 4-го класу, походження - Україна, врожаю 2019 року.

При цьому, в ході перевірки досліджено первинні документи, виписані ПП «Лани України» на адресу ТОВ «Нью Ворлд Грейн Юкрейн», а саме договори, видаткові накладні, банківські виписки, товарно-транспортні накладні та первинні документи, які підтверджують придбання даного товару у виробника.

Крім того, позивачем також надано копії листів ПП «Лани України» №31 від 17 серпня 2019 року, №25/1 від 16 серпня 2019 року, №20 від 09 серпня 2019 року, №25 від 15 серпня 2019 року, №19 від 08 серпня 2019 року, №22 від 11 серпня 2019 року, №16 від 23 липня 2019 року, №50/2 від 10 вересня 2019 року, №48 від 10 вересня 2019 року, №50/4 від 10 вересня 2019 року, №50/3 від 10 вересня 2019 року, №50 від 10 вересня 2019 року, №50/1 від 10 вересня 2019 року, №51 від 19 вересня 2019 року, №55 від 20 вересня 2019 року, №56 від 22 вересня 2019 року на підтвердження джерела походження товару. Згідно вказаних листів ПП «Лани України» повідомляє про те, що поставлена пшениця безпосередньо придбана у виробника ТОВ «Київ-Агро» та ФГ «Аграрне поле» та вказано реквізити договорів, на підставі яких здійснено придбання пшениці.

Також, позивачу на підтвердження наявності достатнього обсягу ресурсів контрагенти надали копії звітів про посівні площі, копії звітів про збирання врожаю сільськогосподарських культур.

Висновки контролюючого органу стосовно нереальності господарських операцій із даними контрагентами ґрунтуються на тому, що придбання пшениці контрагентом у ФГ «Аграрна традиція», а також у ТОВ «Київ-Агро» та ФГ «Аграрне поле» не підтверджено документами по ланцюгу постачання.

В той же час, відповідно до вимог частини першої статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Так, на момент здійснення спірних господарських операцій вказані вище контрагенти позивача були зареєстровані як юридична особа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Щодо посилань контролюючого органу на те, що контрагенти позивача не надавали/надавали не в повному обсязі податкову звітність, а також щодо відсутності інформації про наявність основних засобів, суд зазначає наступне.

Ознайомившись із такими доводами контролюючого органу, слід зазначити, чинне законодавство не ставить умовою виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів або спеціальних дозволів у останніх. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови невстановлення компетентним органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 07.04.2014 у справі №К/800/36098/13.

У відповідності статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 43 Господарського кодексу України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

При цьому, сам по собі факт недекларування контрагентом позивача у поданій податковій звітності результатів таких окремих господарських операцій та/або наявних трудових ресурсів, на думку суду, не впливає на право позивача (покупця) сформувати податковий кредит, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, зокрема, від фактичної сплати контрагентом у ланцюгу постачання податку до бюджету, а відтак якщо останній не виконав свого зобов`язання щодо сплати податку або мінімізував свої податкові зобов`язання, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, проте вказана обставина не є підставою для позбавлення платника податку-покупця права на отримання податкової вигоди у разі, якщо такий платник має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Наведене правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах від 30.01.2018 №К/9901/612/18 і №К/9901/630/18.

Крім того, можлива відсутність у контрагентів трудових ресурсів та виробничих потужностей для самостійного виконання договірних зобов`язань, не свідчить про неможливість виконати відповідні роботи, послуги чи поставки та не є підставою для виключення з податкового обліку, саме з цих мотивів, витрат на оплату цих товарів (робіт, послуг), у тому числі й по ПДВ.

Таким чином, позивач як платник податків самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та сплату лише ним самим податку до бюджету відповідно до законодавства України. Він не може відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни, як і не може нести відповідальність за неподання контрагентом первинних документів. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового або іншого законодавства, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цього контрагента, а не сумлінного платника податків.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №824/942/13.

ТОВ «Нью Ворлд Грейн Юкрейн» на вимогу перевіряючих надало для перевірки всі, передбачені чинним законодавством України первинні документи по його взаємовідносинах з постачальниками.

Документи містять відомості, які в повній мірі відображають суть господарських операцій, що відбулись в перевіряємому періоді між позивачем та його контрагентами.

Жоден документ ніким не визнано ні нікчемним, ні таким, що не відповідає чинному законодавству України.

Тим більше, що з огляду на принцип індивідуальної юридичної відповідальності (ст. 61 Конституції України), ознака фіктивного підприємництва з боку контрагента не має правового значення для платника податків.

Тобто, в разі встановлення у визначеному правовими нормами порядку фіктивного підприємництва з боку контрагента - відсутні підстави для визнання документів, що підтверджують оформлення господарських операцій з цим контрагентом недостовірними.

За змістом норм Податкового кодексу України, право платника податків на включення сум ПДВ до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів, робіт, послуг, призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами, зокрема щодо податкового кредиту - податковою накладною, виписаною постачальником-платником ПДВ, сум витрат на придбання товару (робіт, послуг) та ПДВ, нарахованого (сплаченого) в ціні придбання товару (робіт, послуг).

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на нормування податкового кредиту наступають лише у разі реального фактичного вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування і або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Таким чином, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника додатків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксується дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Отже, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту.

При цьому вищенаведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарський діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту , тому платник податків і покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента.

Суд на підставі оцінки наявних у справі матеріалів та доказів у їх сукупності встановив, що факт отримання позивачем товарів, оплати їх вартості підтверджується документально, господарські операції належним чином відображені у бухгалтерському обліку та податковій звітності позивача.

Також, чинне законодавство України не містить вимоги зазначення в актах виконаних робіт/наданих послуг інформації про залучення працівників (їх професійну належність) необхідних для виконання послуг, залучення машин та устаткування, деталізації наданих послуг, зазначення витрачених годин на надання вказаних послуг, тощо. Як зазначено вище, акти виконаних робіт відповідають вимогам чинного законодавства.

Суд критично сприймає доводи контролюючого органу про податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, як критерій оцінки реальності господарських операцій, враховуючи те, що контролюючим органом не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження цього посилання, зокрема і акт про неможливість проведення звірки, про який зазначено в Акті перевірки.

Аналогічна правова позиція визначена у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/16272/13-а, від 27 березня 2018 року у справі № 816/809/17.

Крім того, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Аналогічна правова позиція підтверджена постановою Верховного суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/11879/13-а.

Суд критично ставиться на посилання в Акті перевірки на наявність кримінальних проваджень. Слід враховувати, що Верховний Суд у своєї постанові від 04 вересня 2018 року по справі № 826/18952/14 зазначив, що наявність кримінального провадження щодо контрагента платника податків, в якому не винесено вироку суду в кримінальному провадженні, або ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності не є підставою для визнання спірних господарських операцій нереальними.

Також, Верховний Суд у своєї постанові від 15 травня 2018 року по справі № 822/2348/16, вказав на те, що "наявність кримінального провадження, що перебуває у правоохоронних органів, що здійснюють його розслідування може мати юридично-правове значення, але не виключно, у випадку наявності вироку суду в кримінальному провадженні, ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, як такі, що є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Так, відповідно до частини 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини 2 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, частини першої статті 11 Загальної декларації прав людини кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

За таких обставин, відповідач не може надати оцінку законності чи незаконності, наявності підстав чи безпідставності формування податкового кредиту з ПДВ та валових витрат з податку на прибуток підприємствами - контрагентами позивача, оскільки б це привело до порушення загальних засад кримінального судочинства (стаття 129 Конституції України) таких як змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 4 частини 2 статті 129 Конституції України), забезпечення права на захист (пункт 6 частини 2 статті 129 Конституції України, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Визнання особи винуватою у вчиненні злочину, передбаченого статтею 205 Кримінального кодексу України з огляду на презумпцію невинуватості та індивідуальний характер юридичної відповідальності не призведе автоматично до встановлення фактів незаконності формування податкового кредиту з ПДВ та валових витрат з податку на прибуток підприємств контрагентами позивача.

Крім того, злочин, передбачений статтею 205 Кримінального кодексу України вважається закінченим з моменту державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності або набуття права власності на нього та не поширюється на подальшу діяльність фіктивно створеної юридичної особи.

Межі вказаного складу злочину не охоплюють подальші правові дії, вчинені від імені цієї юридичної особи після її створення (придбання) та подальшу господарську діяльність вказаного підприємства. Визначальною ознакою цього складу злочину є наявність спеціальної мети саме в момент створення (придбання) суб`єкта підприємницької діяльності - прикрити незаконну діяльність або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона.

Суд погоджується з доводами позивача, що він не знав та не міг знати про недоліки у господарській діяльності контрагентів, оскільки товар, як вбачається з наданих документів, поставлявся контрагентами в обумовленні строки та у повному обсязі, у зв`язку з чим у позивача не виникало жодних сумнів щодо добропорядності контрагентів.

Податковим органом, в свою чергу не було наведено доводів та надано доказів тому, що позивач діяв без належної обачності та був обізнаним про допущення його контрагентами певних порушень законодавства при створенні підприємства чи веденні господарської діяльності, оскільки, укладаючи угоду зі своїми контрагентами. Позивач мав всі підтвердження господарської правосуб`єктності контрагента: здійснювати господарську діяльність, реалізовувати господарську компетенцію, мати зобов`язання, нести за ними відповідальність тощо.

Також чинне законодавство України покладає відповідальність на особу, яка вчинила порушення певних норм податкового законодавства, і не містить норм, які можуть бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб`єкта господарювання.

Вищевикладене підтверджує, що наявність кримінальних проваджень щодо контрагентів контрагентів жодним чином не доводить фіктивність чи нереальність господарських операцій, здійснених між позивачем та його контрагентами, а також господарських операцій між контрагентами позивача та їх постачальниками та не є належним доказом фіктивності чи нереальності таких господарських операцій.

Отже, платник податків не має повноважень та обов`язку відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання контрагентом його обов`язків із складення та подання декларації з ПДВ, обов`язку сплати податку, а також вчинення інших дій, пов`язаних з провадженням господарської діяльності контрагента.

Якщо податковий орган володіє інформацією про такі зловживання зі сторони певної юридичної особи, він може вжити необхідних заходів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, такі заходи є неприпустимими за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь платника податків у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення.

Отже, операції позивача з ТОВ «Колосс груп» та ПП «Лани України» мають всі необхідні ознаки для визнання господарських операцій реальними, а саме:

1) наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (обидві сторони на момент здійснення операцій були зареєстровані як платники ПДВ);

2) фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій постачальником на користь покупця (факт подальшої поставки покупцям);

3) наявності причинно-наслідкового зв`язку між операцією з придбання товарів чи послуг та потребою використання в господарській діяльності (отримання прибутку від операції),

4) документального підтвердження факту здійснення господарської операції сукупністю належним чином складених (оформлених) первинних та інших документів (у т. ч. платіжних), які зазвичай супроводжують операції певного виду та підтверджують їх фактичне виконання (наявна первинна бухгалтерська документація, яка оформлена належним чином);

5) наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної (наявні).

Крім того, реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом ТОВ «Колосс Груп» підтверджується рішеннями Господарського суду міста Києва від 24 січня 2020 року в справі № 910/16678/19, від 17 лютого 2020 року у справі №910/16764/19, від 27 лютого 2020 року в справі №910/16682/19, від 23 червня 2020 року в справі №910/2829/20, якими встановлено: факт поставки товару від контрагента позивачеві в обсязі та якості, передбачених договорами купівлі-продажу; виконання контрагентом інших зобов`язань, передбачених договорами купівлі- продажу; факт належного складення та реєстрації Контрагентом податкових накладних.

Таким чином, позивачем було правомірно віднесено до податкового кредиту з податку на додану вартість суми по операціям з вказаними контрагентами.

Суд враховує також, що в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні від 08 квітня 2020 року №0106 податковий орган нарахував позивачеві штрафні санкції у розмірі 50 % від розрахованої ним завищеної суми бюджетного відшкодування ПДВ, тобто як у випадку повторності вчинення порушення.

Вимогами абзацу 2 пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України визначено, що при повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов`язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування - тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

При цьому, неузгоджені, а тим більше скасовані та визнані неправомірними в адміністративному чи судовому порядку податкові донарахування не можуть бути підставою для застосування штрафних санкцій у розмірі 50 % від нібито завищеної суми бюджетного відшкодування ПДВ.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі № 826/5678/18.

Як стверджує позивач та не спростовано контролюючим органом жодними належними та допустимими доказами, податкові повідомлення-рішення, прийняті щодо позивача протягом 1095 днів, були або скасовані в порядку адміністративного чи судового оскарження, або наразі перебувають в процесі оскарження. Тобто, станом на день прийняття спірних податкових повідомлень-рішень будь-які узгоджені податкові зобов`язання, які були б визначені щодо позивача протягом 1095 днів на підставі податкових повідомлень-рішень, були відсутні, відтак застосування штрафу в розмірі 50 % в податковому повідомленні-рішенні від 08 квітня 2020 року №0106 є безпідставним.

Суд також зазначає, що в ході перевірки контролюючим органом встановлено, що між позивачем та ТОВ «Іст Оілс Україна» () укладено договір купівлі-продажу від 11 грудня 2018 року №КФ18/131МГ, згідно умов якого ТОВ «Іст Оілс Україна» зобов`язувалось поставити позивачеві 5 000 тон кукурудзи 3-го класу.

Пунктом 3.1 вказаного договору передбачалось, що ТОВ «Іст Оілс Україна» зобов`язувалося до 14 грудня 2018 року поставити товар на зернові склади, які входять до групи компаній «Агроінвестгруп», а саме ТОВ «Березівський елеватор», ТОВ «Ізмаїльський елеватор», ПрАТ «Новомиргородський елеватор», ТОВ «Білгород-Дністровський елеватор», ТОВ «Заплазський елеватор».

Факт поставки товару, а також його переоформлення на позивача підтверджується належним чином оформленими видатковими накладними, складськими квитанціями на зерно, а також тристоронніми актами приймання-передачі зерна, що підтверджує факт того, що право власності на товар перейшло на позивача, а товар де-юре був поставлений ТОВ «Іст Оілс Україна» позивачеві на вказані у договорі склади.

Як повідомив позивач, у нього виникли труднощі з доступом до належного йому майна, зокрема, внаслідок того, що Національною поліцією України було відкрито кримінальне провадження за фактом розкрадання майна посадовими особами «Агроінвестгруп».

Внаслідок цього, в акті перевірки податковий орган стверджує про порушення позивачем вимог пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, а саме заниження податкових зобов`язань з ПДВ у зв`язку з тим, що товар (кукурудза обсягом 5 000 тон), придбаний у постачальника ТОВ «Іст Оілс Україна» (), не використовувався позивачем в межах господарської діяльності.

Так, згідно пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;

б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06 лютого 2020 року в справі №807/1556/17, згідно яких проведення платником податку на вимогу контролюючого органу під час проведення податкової перевірки інвентаризації товарів є єдиним встановленим законом засобом доказування нестачі чи наявності товарів у платника податку і, відповідно, використання чи невикористання платником податку таких товарів в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

При цьому, наявними матеріалами справи підтверджено, що податковим органом не встановлений факт втрати позивачем належного йому товару (права на належний йому товар), а будь-які вимоги щодо проведення інвентаризації ТМЦ податковим органом в межах перевірки не заявлялись.

В той же час, тимчасова неможливість проведення інвентаризації не може бути підставою для збільшення податкових зобов`язань на підставі п. 198.5 ст. 198 ПК України, оскільки таке збільшення податкових зобов`язань не може базуватися на припущеннях податкового органу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року №805/1974/18-а.

Також, суд враховує, що виписані вказаними вище зерновими складами складські квитанції на зерно не погашені.

Крім того, договори складського зберігання, укладені позивачем з вказаними вище зерновими складами, діють до повного виконання зобов`язань сторонами, тобто до моменту видачі позивачеві належного йому товару, чого станом на момент проведення перевірки здійснено не було.

Додатково суд враховує, що рішеннями господарських судів підтверджено право власності позивача на відповідний товар, а також зобов`язано відповідні зернові склади повернути позивачеві належне йому майно, зокрема,

- згідно рішення Господарського суду міста Києва від 04 червня 2019 року у справі №910/2478/19 ТОВ «Білгород-Дністровський елеватор» зобов`язано повернути позивачеві 400 тон кукурудзи;

- згідно рішення Господарського суду міста Києва від 03 червня 2019 року у справі №910/2480/19 ТОВ «Заплазський елеватор» зобов`язано повернути позивачеві 2 000 тон кукурудзи;

- згідно рішення Господарського суду міста Києва від 11 червня 2019 року у справі №910/2481/19 ТОВ «Березівський елеватор» зобов`язано повернути позивачеві 350 тон кукурудзи;

- згідно рішення Господарського суду Одеської області від 15 червня 2019 року у справі №916/554/19 ТОВ «Ізмаїльський елеватор» зобов`язано повернути позивачеві 1 350 тон кукурудзи;

- згідно рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19 квітня 2019 року у справі №912/586/19 ТОВ «Новомиргородський елеватор» зобов`язано повернути позивачеві 900 тон кукурудзи.

При цьому, в подальшому частина товару обсягом 900 тон, яка зберігалась на потужностях ПрАТ «Новомиргородський елеватор», була отримана позивачем протягом січня 2020 року, перевезена автомобільним транспортом в порт та реалізована на експорт, що підтверджує наявність у позивача права власності на визначений обсяг товару, його використання у власній господарській діяльності, а також вчинення позивачем дій з метою отримання товару.

З урахуванням наведеного в сукупності, на думку суду, безпідставними є донарахування контролюючим органом податкових зобов`язань з ПДВ у зв`язку з відсутністю/утрудненням доступу суб`єкта господарювання до власних активів.

Беручи до уваги вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку що висновки Головного управління ДПС у місті Києві в частині встановлення порушень податкового законодавства, що мало наслідком прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень є необґрунтованими та безпідставними, та такими, що не відповідають дійсності.

Таким чином, суд зазначає, що податковий орган, приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення діяв необґрунтовано, у зв`язку з чим у суду наявні всі підстави прийти до висновку оскаржувані податкові повідомлення-рішення підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Ворлд Грейн Юкрейн» задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 08 квітня 2020 року №0106, №0106, 0106, №0106, №0106.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Ворлд Грейн Юкрейн» (01133, м. Київ, вул. Є. Коновальця, буд. 36-д, оф. 42, ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 21 020, 00 (двадцять однієї тисячі двадцять) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук