Справа № 640/1169/21
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2021-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 року м. Київ № 640/1169/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії та бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо:

- застосування при перерахунку пенсії позивача відповідно до вимог Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" показника середньої заробітної плати за 2002 рік в розмірі 306,45 грн;

- незастосування при перерахунку пенсії позивача відповідно до вимог Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за 2002 рік в розмірі 375,98 грн та відмови провести цей перерахунок із застосуванням середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за 2002 рік в розмірі 375,98 грн з виплатою своєчасно ненарахованої частини пенсії;

- визначення тривалості страхового стажу позивача за червень 2000р., січень 2001р. та жовтень 2008р. у днях, без урахування фактично сплачених за мене в ці місяці страхових внесків відносно розміру мінімального страхового внеску;

- не визначення тривалості страхового стажу позивача за червень 2000 р., січень 2001 р. та жовтень 2008 р., з урахуванням вимог абзаців третього-сьомого частини 3 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- відмови перерахувати загальну тривалість страхового стажу позивача з урахуванням вимог абзаців третього-сьомого частини 3 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та провести перерахунок пенсії з урахуванням перерахованої тривалості страхового стажу з відповідних дат допущення помилок щодо визначення тривалості мого страхового стажу;

- ненадання повідомлення-розрахунку про суми доплати страхових внесків до розміру мінімального внеску для зарахування неповного місяця роботи до страхового стажу як повного місяця;

- надання відповіді на звернення без зазначення рішення, прийнятого за результатами розгляду звернення та фактичної відмови у задоволені вимог, вказаних у зверненні, без зазначення причин відмови.

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві відшкодування заподіяної матеріальної шкоди в розмірі 6121,43 грн, в тому числі 250 грн прямих збитків та 5871,43 грн упущеної вигоди,

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві:

- визначити тривалість страхового стажу позивача за червень 2000р. - в розмірі 1,0 місяць, січень 2001р. - 0,56978 місяця, та жовтень 2008 р. - 0,40607 місяця та з урахуванням тривалості страхового стажу за вказані місяці провести перерахунок загальної тривалості мого страхового стажу і перерахунок розміру пенсії з дати допущення ним помилок щодо визначення тривалості мого страхового стажу;

- надати позивачу повідомлення-розрахунок про суми доплати страхових внесків до розміру мінімального внеску для зарахування неповних місяців роботи - січень 2001р. та жовтень 2008р., до страхового стажу як повних місяців, за формою згідно з додатком 29 до Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженої постановою правління ПФУ від 19.12.2003р. №21-1;

- утриматися від надання відповідей на звернення без зазначення рішень, прийнятих за результатами їх розгляду, та від фактичної відмови у задоволені вимог, вказаних у зверненнях, без зазначення причин такої відмови, та від ненадання відповіді на окремі питання, викладенні у зверненні;

- надати позивачу завірені належним чином копії перерахунків моєї пенсії з 01.01.2004 р. по 01.07.2019 р.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідач протиправно застосував при перерахунку пенсії середню заробітну плату працівників, зайнятих у галузях економіки України, за відповідний рік у нижчому розмірі, ніж встановлено законодавством. Крім того, позивач зазначає, що пенсійним органом невірно розраховано страховий стаж позивача, а саме, позивач вважає, що неповні місяці роботи мають бути зараховані до страхового стажу як повні, оскільки страховий внесок за спірні місяці було сплачено у розмірі не меншому за мінімальний. Зазначені обставини, на думку позивача, зумовили протиправне зменшення пенсії, яка виплачувалась позивачу після її призначення та перерахунку. Також, позивач вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність під час надання відповідей на звернення позивача щодо вказаних вище обставин.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідачем 01 березня 2021 року до суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що страховий стаж розраховано на підставі наданих пенсіонером документів та даних персоніфікованого обліку, та складає 46 років 3 місяці 26 днів, що є вірним.

Позивачем подано 05 березня 2021 року відповідь на відзив, у якій заперечує проти викладених відповідачем у відзиві доводів та наполягає на задоволенні позовних вимог.

Під час розгляду справи у суду виникла необхідність дослідження матеріалів пенсійної справи позивача, у зв`язку з чим ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2021 року у відповідача було витребувано копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 .

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує з 03 січня 1997 року пенсію за віком.

Позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою щодо перерахунку пенсії, в якій повідомлена про заниження показника середньої зарплати та величини оцінки одного року страхового стажу при нарахуванні пенсії.

Листом від 26 червня 2020 року № 13762-13984/Д-02/8-2600/20 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило ОСОБА_1 про те, що розрахунок суми пенсії при її призначенні та, у подальшому, при перерахунку пенсії проводився правомірно та підстави для її перерахунку відсутні.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернулася з даним позовом до суду за захистом свого порушеного права.

З 01 січня 2004 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (надалі також - Закон № 1058-IV).

Цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування і визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел.

Статтею 43 Закону № 1058-IV передбачений перерахунок пенсій, призначених до набрання чинності цим Законом.

При цьому, відповідно до частини першої зазначеної норми, перерахунок пенсій за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років, призначених до набрання чинності Законом, здійснюється за нормами цього Закону на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло раніше, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Згідно частини другої цієї статті для перерахунку пенсій, призначених до набрання чинності Законом, враховується заробітна плата (дохід), з якої було раніше обчислено пенсію, за документами, наявними в пенсійній справі, або за вибором пенсіонера - заробітна плата (дохід) за період, передбачений абзацом першим частини першої статті 40 Закону. При цьому заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до частини другої статті 40 Закону із застосуванням середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за 2002 рік.

Частиною другою статті 40 Закону № 1058-IV передбачено, що заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою:

Зп = Зс х (Ск : К), де:

Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях;

Зс - середня заробітна плата працівників, зайнятих у галузях економіки України, за календарний рік, що передує року звернення за призначенням пенсії;

Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз + Кз + Кз + ... + Кз );

К - кількість місяців страхового стажу, за які розраховано коефіцієнти заробітної плати (доходу) застрахованої особи.

Таким чином, для обчислення пенсії у Законі № 1058-IV застосовуються поняття: «середня заробітна плата працівників, зайнятих у галузях економіки України, за календарний рік, що передує року звернення за призначенням пенсії» та «сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць».

При цьому, порядок обчислення зазначених величин Закон № 1058-IV не містить.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України № 1783 від 20 листопада 2003 року «Про заходи щодо поліпшення пенсійного забезпечення громадян», яка набула чинності з 1 січня 2004 року, Уряд зобов`язав Пенсійний фонд під час призначення та перерахунку пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» застосовувати для визначення середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях національної економіки, за місяць, за який розраховується коефіцієнт заробітної плати (доходу), визначені Державним комітетом статистики показники за період з 1958 по 2002 рік згідно з додатками 1 і 2.

У додатку 2 наведені показники середньомісячної заробітної плати працівників, зайнятих у галузях національної економіки, за 1992-2002 роки, що застосовуються під час призначення та перерахунку пенсій відповідно до статей 40 і 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з яких вбачається, що середньоарифметичний показник зарплати у 2002 році становив 376,38 грн. на місяць.

Пунктом 2 постанови вирішено погодитися з пропозицією Державного комітету статистики та Пенсійного фонду щодо застосування під час перерахунку пенсій відповідно до статті 43 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" показника середньої заробітної плати за 2002 рік на рівні 306,45 гривні.

Так, твердження позивача про те, що для перерахунку пенсій необхідно застосовувати офіційно опубліковані показники середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за 2002 рік, а не визначені Урядом, є помилковим, оскільки не враховують цілей на досягнення яких встановлено такий показник, та залишають поза увагою джерела формування фонду виплат.

Посилання на невідповідність постанови Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не може братися до уваги, оскільки в Законі механізм обчислення показника середньої заробітної плати не визначений.

При цьому, слід звернути увагу, що положення пункту 2 Постанови № 1783 на сьогодні також є чинними та не скасовувались ні суб`єктом прийняття самостійно, ані у судовому порядку.

Таким чином, пенсійний орган, застосовуючи при перерахунку пенсії показник середньої заробітної плати за 2002 рік на рівні 306,45 гривні, діяв правомірно та у чіткій відповідності до чинного на момент перерахунку законодавства, а отже позовні вимоги у цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди роботи після призначення пенсії зараховуються до страхового стажу на загальних підставах. Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.

Аналіз викладених норм свідчить про те, що до страхового стажу особи, яка підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується повний робочий місяць, якщо сума страхового внеску є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок, та/або якщо страхувальником здійснювалась доплата сум страхових внесків до мінімального страхового внеску у встановленому порядку. При цьому, обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, з метою забезпечення прав працівників на зарахування періодів роботи до страхового стажу та на належне пенсійне забезпечення.

Статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також: а) будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (пункт 1 Порядку).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Законом України № 1058-IV чітко визначено поняття страхового стажу та порядок розрахунку його розміру, а саме: такий розрахунок проводиться тільки за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку даних позивача згідно яких визначаються періоди страхового стажу працюючої особи.

Як свідчать матеріали пенсійної справи, пенсійним органом враховано, що тривалість трудового стажу позивача становить 46 років 3 місяці та 26 днів, що не заперечується і позивачем.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно враховано тривалість трудового стажу при перерахунку пенсії, а отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Суд також відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині, що стосується бездіяльності відповідача щодо неналежного розгляду звернень ОСОБА_1 стосовно питань, що розглядались у межах цієї справи, оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що пенсійний орган діяв правомірно при здійсненні перерахунку пенсії позивача, а отже відповіді на звернення позивача, зокрема листи Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 20 січня 2020 року № 2600-0305-8/1897, від 29 грудня 2020 року № 29787-30969/Д-02/8-2600/20 не містять ознак протиправності.

З огляду на викладене вище, суд акцентує увагу на тому, що жодних порушень у виді пенсії, яка виплачується ОСОБА_1 , її розмірі, процедурах і алгоритмах перерахунку судом не виявлено, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у пункті 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

З огляду на все викладене вище та виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова