Справа № 260/176/21
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2021-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/176/21 пров. № А/857/15019/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року, прийняте суддею Дору Ю.Ю. о 12 годині 31 хвилині у м.Ужгороді, повний текст складено 09.06.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про оскарження рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулася з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року відмовлено в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Однак, позивачкою не надано доказів для доведення достовірності своїх тверджень щодо можливої загрози її життю, переслідувань, застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в Демократичній Республіці Конго.

Суд вважає, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом. Така інформація повинна враховуватися в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню.

Позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням визначених критеріїв про причини, з яких вона не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування або загрози її життю, що свідчить про відсутність належного обґрунтування таких побоювань та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Суд взяв до уваги рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року у справі № 0740/1023/180, яким позивачці було відмовлено у задоволенні аналогічних позовних вимог.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не надав жодного пояснення , чому вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому враховані одні докази, але не взяв до уваги інші.

Рішення створює для позивача загрозу повернення до країни походження, де вона зазнає фізичного насилля, дискримінації за ознакою певної соціальної групи, де позивачка не може забезпечити гідне і безпечне життя для себе.

Судом не враховано позицію Верховного Суду, викладену в аналогічних судових справах №260/196/19, №260/561/19, №640/19723/18, №815/2092/17, №826/6949/16, №825/1297/16; №820/1309/16, №806/1123/15, 818/1151/15.

Щодо позовної вимоги зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звертає увагу на те, що Верховний Суд у справі №260/561/19 зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним, та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання чи неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою задовольнити позов.

Державна міграційна служба України у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження реальних побоювань ОСОБА_1 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності.

Звертає увагу на те, що позивачка ніколи не була членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігійною чи гендерною ознакою не зазнавала.

Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

У судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Демократичної Республіки Конго. (а.с.37)

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року у справі № 0740/1023/180, матері ОСОБА_1 , яка перебувала разом з дітьми, в тому числі з ОСОБА_1 , вже було відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо скасування рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та відмовлено зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17 червня 2020 року, ставши повнолітньою, позивач ОСОБА_1 , звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (далі ГУ ДМС України в Закарпатській області) із заявою самостійно про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 22-36).

30 червня 2020 року, посадовими особами ГУ ДМС України в Закарпатській області проведено співбесіду з ОСОБА_1 (а.с..50-52,).

Відповідно до Висновку від 08 липня 2020 року, ГУ ДМС України в Закарпатській області прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 .

Так, 08 липня 2020 року наказом ГУ ДМС України в Закарпатській області постановлено про оформлення документів громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Після проведення додаткових дій, 18 серпня 2020 року посадовими особами ГУ ДМС України в Закарпатській області проведено співбесіду з ОСОБА_1 (а.с.54-64)

Наказом від 02.09.2020 року ГУ ДМС України в Закарпатській області продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 (а.с.67)

02 жовтня 2020 року начальником відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції, постановлено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 (а.с.78-82)

Рішенням Державної міграційної служби України від 06 листопада 2020 року № 419-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні (а.с. 83).

Повідомленням ГУ ДМС України в Закарпатській області від 23 грудня 2020 року №4.4/26 позивача проінформовано про рішення Державної міграційної служби України від 06 листопада 2020 року № 419-20.(а.с.85).

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08 липня 2011 року (надалі - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 1, 7 ст. 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Відповідно до ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Крім цього, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Зазначене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові 13 листопада 2019 року у справі № 815/2006/17.

Під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

В ході проведених співбесід 30 червня 2020 року та 18 серпня 2020 року позивач повідомила посадовій особі ГУ ДМС України в Закарпатській області, що її батько, у супротиві з владою, та зазнавав арешту. На запитання посадової особи ГУ ДМС України в Закарпатській області щодо застосування до неї з боку держави фізичного або психологічного насильства повідомила про те, що вона лише чула гуркіт у двері, та крик перед дверима будинку , вважала що то поліцейські, які казали батькові щоб він припинив займатися тим, чим займався, а в іншому випадку погрожували вбивством (а.с.51). Однак в подальшому стверджувала, що особисто їй ніхто не погрожував, насилля до неї не застосовувалося (а.с.51,63).

Разом з тим вказувала, що вона мала можливість відвідувати школу, навчатися. Про випадки стрілянини, відповіла що були моменти, коли не було можливості ходити в школу, бо оголошували акцію мертве місто, про реальні постріли і небезпеку не вказувала. Повідомляла що відвідувала церкву (а.с.60-64).

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, з часу від`їзду заявниці з ДР Конго в державі пройшли президентські вибори, перемогу на яких отримав лідер Союзу за демократію та соціальний прогрес Фелікс Чісекеді. У повідомленні Human Right Watch. Демократична Республіка Конго. Події 2019 року, вказується, що з моменту приходу до влади Чісекеді відбувся значний спад політичних репресій. Багато політичних в`язнів та активістів, затриманих у попередні роки були звільнені, тоді як активістам та політикам у вигнанні було дозволено повернутися. (а.с.69-75).

Апелянт наводить лише факти, які мала місце до 2019 року, тобто до проведення виборів та теперішньої ситуації в державі.

Суд звертає увагу на те, що пояснення позивача носять суперечливий характер, нею не наведено жодного прикладу, який би свідчив про реальність загрози її життю та здоров`ю, а також не наведено об`єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, апеляційний суд бере до уваги рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року у справі № 0740/1023/180, в якій з аналогічним позовом зверталась матір ОСОБА_1 , яка перебувала разом з дітьми, в тому числі із позивачкою в Україні, та якій було відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо скасування рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та відмовлено зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року у справі № 0740/1023/180 встановлено, що 05 березня 2018 року позивачка, будучи неповнолітньою, перетинала кордон України зі Словацькою Республікою з наміром потрапити в Італію, де разом з матір`ю була повернута в Україну у зв`язку з відсутністю паспортних документів.

Відтак, наміру залишитися в Україні та звернутися за захистом у позивачки не було.

Колегія суддів звертає увагу на те, що судом у справі № 0740/1023/180 вже надавалася оцінка обставинам, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Інших підстав позивач не наводить.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року у справі №260/176/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Т. В. Онишкевич
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 13.10.2021 року.