Справа № 640/17408/19
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2021-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2021 року м. Київ № 640/17408/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Васильченко І.П., за участю секретаря судових засідань Баженовій А.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів"

до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах

енергетики та комунальних послуг,

третя особа Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія

"УКРЕНЕРГО",

про визнання постанов протиправними та нечинними, зобов`язання

утриматись від вчинення дій, -

за участю представників сторін:

від позивача: Вінниченко О.О.,

від відповідача: Смикалов В.Р.,

від третьої особи: Франюк А.В.,

На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 01 жовтня 2021 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз`яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів» (далі- АТ «Нікопольський завод феросплавів»/позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП/відповідач, регулятор), третя особа - приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «УКРЕНЕРГО» (далі також - ПрАТ «Національна енергетична компанія «УКРЕНЕРГО», третя особа), в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову НКРЕКП від 01 серпня 2019 року № 1622 «Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ДП «НЕК «Укренерго»;

- зобов`язати НКРЕКП утриматися від вчинення дій з прийняття постанов про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління.

15 жовтня 2019 року позивачем подано заяву про зміну предмета позову, оскільки 10 вересня 2019 року відповідачем прийнято постанову № 1893 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 01.08.2019 року № 1622», якою внесено зміни до постанови відповідача від 01 серпня 2019 року № 1622 «Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО», зокрема, у пункті 1 цифри « 8,90» замінено цифрами « 8,04».

Постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 10 вересня 2019 року № 1893 є невід`ємною частиною постанови відповідача від 01 серпня 2019 року № 1622, дію якої зупинено відносно АТ «Нікопольський завод феросплавів» ухвалою суду від 27 вересня 2019 року, внаслідок чого, з моменту внесення відповідних змін постанова НКРЕКП від 01 серпня 2019 року № 1622 починає діяти в новій редакції з урахуванням змін, внесених постановою відповідача від 10 вересня 2019 року № 1893.

З огляду на викладене, позивач просив суд, додатково до вже заявлених вимог, визнати протиправною та скасувати постанову НКРЕКП від 10 вересня 2019 року № 1893 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 01 серпня 2019 року № 1622».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2020 року адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною та скасовано постанову НКРЕКП від 01 серпня 2019 року № 1622 «Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО»; визнано протиправною та скасовано постанову НКРЕКП від 10 вересня 2019 року № 1893 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 01 серпня 2019 року № 1622»; в іншій частині позову відмовлено.

Водночас, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року зазначену рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову було скасоване та прийнято у вказаній частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, в решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 31 березня 2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою для скасування судових рішень Верховного Суду стало недотримання судами вимог статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при розгляді даної справи, зокрема, в частині здійснення публікації оголошення щодо оскарження нормативно-правового акта.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 квітня 2021 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Також зобов`язано відповідача опублікувати оголошення в порядку, визначеному статтею 264 КАС України.

29 квітня 2021 року позивачем було подано до суду заяву про зміну предмету позову, яка була прийнята судом, в якій позивач просить задовольнити його позовні вимоги шляхом:

- визнання постанови НКРЕКП від 01 серпня 2019 року № 1622 «Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО» протиправною, нечинною та такою, що не підлягає застосуванню з моменту її прийняття;

- визнання постанови НКРЕКП від 10 вересня 2019 року № 1893 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 01 серпня 2019 року № 1622» протиправною, нечинною та такою, що не підлягає застосуванню з моменту її прийняття.

- зобов`язання НКРЕКП утриматися від вчинення дій з прийняття постанов про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що тариф, встановлений оскаржуваною постановою, є складовим витрат позивача на придбання електроенергії.

Позивач зауважує, що порядок формування тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, затверджений постановою НКРЕКП від 22 квітня 2019 року № 586 «Про затвердження Порядку формування тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління», встановлює період, на який здійснюється розрахунок тарифу, тривалістю у календарний рік.

Однак, оскаржуваною постановою тариф на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління затверджено не на календарний рік, а на значно менший період, враховуючи, що таку постанову прийнято 01 серпня 2019 року.

Крім того, позивач вважає, що НКРЕКП не має повноважень щодо формування та реалізації цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг, що узгоджується із правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у рішенні від 13 червня 2019 року № 5-р/2019 у справі №1-17/2018 (5133/16), в якому Конституційним Судом України встановлено невідповідність повноважень НКРЕКП Конституції України щодо повноважень формування та реалізації цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг.

Також, оскільки ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО» 29 липня 2019 року припинено шляхом реорганізації (перетворення) у ПрАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» відповідно до наказів Міністерства фінансів України від 29 липня 2019 року № 321, від 15 лютого 2019 року №73 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 22 листопада 2017 року № 829-р, що підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач вважає, що:

- НКРЕКП не мала права встановлювати тариф на передачу електричної енергії особі, яка на момент прийняття оскаржуваної постанови вже була припинена;

- НКРЕКП не мала права встановлювати тариф на передачу електричної енергії юридичній особі, яка не мала, відповідно до вимог статті 31 Закону України «Про ринок електричної енергії» відповідної організаційно-правової форми, до прийняття остаточного рішення про сертифікацію такого оператора відповідно до цього закону та до отримання ним після цього відповідної ліцензії на провадження діяльності з передачі електричної енергії;

- НКРЕКП не мала права враховувати у тарифі оператору системи передачі витрати на «відрахування частини чистого прибутку», які стосуються лише унітарних підприємств.

У поданому суду відзиві на позовну заяву відповідач проти позову заперечує та зазначає, що відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» запровадження повномасштабного ринку електричної енергії відбулося з 01 липня 2019 року. При цьому, положеннями статті 7 цього Закону визначено, що на ринку електричної енергії державному регулюванню підлягають тарифи, зокрема на послуги з передачі електричної енергії та послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління.

Таким чином, з метою належних умов ефективного та надійного функціонування ринку електричної енергії для ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО» з дати запровадження нового ринку мало бути встановлено, у тому числі, тариф на послуги з передачі електричної енергії та тариф на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління.

Крім того, відповідачем зауважено, що НКРЕКП правомірно встановлено тариф на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління на ІІ квартал 2019 року, а не на увесь календарний рік, оскільки, згідно з п. 2 розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії» впровадження повномасштабного ринку електричної енергії відбулось з 01 липня 2019 року, що унеможливило встановити тариф в цілому на 2019 рік.

Щодо зауваження позивача про рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 5-р/2019 у справі № 1-17/2018(5133/16) відповідач вважає, що позивачем не вірно припущено про відсутність повноважень НКРЕКП щодо дотримання та реалізації цінової політики у сферах енергетики та комунальних послуг, не відповідає нормам процесуального права та не може бути прийнято судом у якості обґрунтування протиправності постанови № 1622.

З огляду на зазначене, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Третьою особою подано пояснення, в яких ПАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» проти позову заперечує з підстав, зазначених відповідачем.

Позивачем подано відповідь на відзив, а відповідачем - заперечення на відповідь на відзив.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, п. 1 постанови НКРЕКП від 12 грудня 2018 року № 1905 «Про встановлення тарифу на передачу електричної енергії ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО» на 2019 рік» установлено ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО»:

1) тариф на передачу електричної енергії, включаючи плату за централізоване диспетчерське (оперативно-технологічне) управління об`єднаною енергосистемою України, на 2019 рік на рівні 5,926 коп./кВтгод (без урахування податку на додану вартість) з розбивкою по кварталах: І квартал - 4,224 коп./кВт·год (без ПДВ); ІІ квартал - 7,103 коп./кВт·год (без ПДВ); ІІІ квартал - 5,740 коп./кВт·год (без ПДВ; IV квартал - 6,846 коп./кВт·год (без ПДВ);

2) структуру тарифу на передачу електричної енергії на 2019 рік згідно з додатком.

Між АТ «Нікопольський завод феросплавів» (Користувач) та ДП «Національна енергетична компанія «УКРЕНЕРГО» (Виконавець) укладено договір від 22 травня 2019 року № 0040-03032/1902921 про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління та додаткову угоду від 22 травня 2019 року №1902922 до цього договору.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі також - Реєстр) ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО» (код 00100227) припинено 29 липня 2019 року, номер запису: 5009282.

Наказом Міністерства фінансів України від 29 липня 2017 року №321 створено ПрАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» шляхом перетворення ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО».

НКРЕКП прийнято постанову від 01 серпня 2019 року № 1622 «Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО», якою з посиланням на закони України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», «Про ринок електричної енергії», Порядок формування тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, затвердженого постановою НКРЕКП від 22 квітня 2019 року № 586, Порядок формування інвестиційних програм ліцензіатів з передачі електричної енергії магістральними та міждержавними електричними мережами та з виробництва теплової та/або електричної енергії на атомних електростанціях, гідроелектростанціях та гідроакумулюючих електростанціях, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 червня 2015 року № 1972, яку зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 липня 2015 року за № 840/27285, установлено ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО» тариф на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління на рівні 8,90 грн/МВт·год (без урахування податку на додану вартість) та структуру тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління згідно з додатком. Визначено, що ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО» зобов`язане подати до НКРЕКП оформлені належним чином зміни до Інвестиційної програми ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО» на 2019 рік. Визнано такою, що втратила чинність, постанову НКРЕКП від 07 червня 2019 року № 955 «Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО» на II півріччя 2019 року».

Також, НКРЕКП прийнято постанову від 10 вересня 2019 року № 1893 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 01 серпня 2019 року № 1622», відповідно до якої внесено до постанови НКРЕКП від 01 серпня 2019 року № 1622 такі зміни:

1) у назві та пункті 2 абревіатуру «ДП» замінити абревіатурою «ПРАТ»;

2) у пункті 1 цифри «8,90» замінити цифрами « 8,04»;

3) у тексті слова «Державному підприємству» замінити словами «Приватному акціонерному товариству»;

4) додаток викласти в новій редакції, що додається.

Вважаючи постанови НКРЕКП від 01 серпня 2019 року № 1622 та від 10 вересня 2019 року № 1893 та дії відповідача щодо їх прийняття протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України (тут і далі нормативно-правові акти наведені к редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, якщо не зазначено іншого), правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо повноважень НКРЕКП щодо права приймати оскаржувані постанови, суд зазначає наступне.

НКРЕКП утворено Указом Президента України від 27 серпня 2014 року № 694 «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» на виконання законів України «Про природні монополії», «Про електроенергетику», «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг».

Верховною Радою України 22 вересня 2016 року прийнято Закон № 1540 «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» (далі також - Закон № 1540), яким визначено правовий статус НКРЕКП її завдання, функції, повноваження та порядок їх здійснення.

Відповідно до ч. 1 статті 1 Закону № 1540, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор), є постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, метою діяльності якого є державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Частиною 5 статті 5 Закону № 1540 визначено, що під час виконання своїх функцій та повноважень відповідно до закону Регулятор діє самостійно та незалежно від будь-якого іншого органу державної влади, іншого державного органу, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, суб`єктів господарювання, а також політичних партій, громадських об`єднань, професійних спілок чи їх органів.

У межах вирішення питання наявності повноважень НКРЕКП щодо права приймати оскаржувані постанови, судом враховується правові висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 13 червня 2019 року у справі №1-17/2018(5133/16) за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ч. 1 статті 1, п. 2 ч. 1 статті 4, ч. 1, абз. 1, 2 ч. 2 статті 5, абз. 2, 3, 4, 5, 39, 40 ч. 3, ч. 6 статті 8 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» (справа про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг).

Так, відповідно до змісту вказаного рішення: «Аналіз положень Закону № 1540 дає підстави для висновку про те, що за функціональним призначенням, сферою діяльності, компетенцією Комісія має ознаки центрального органу виконавчої влади. У статті 3 Закону №1540 встановлено, що до повноважень Комісії належить, зокрема, формування цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг та реалізація відповідної політики у випадках, коли такі повноваження надані Комісії законом (пункт 3 частини другої); реалізація цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг є одним з основних завдань Комісії (пункт 6 частини третьої). Крім того, Комісія бере участь у формуванні та реалізації державної політики у сфері теплопостачання і централізованого водопостачання та центрального водовідведення (пункт 1 частини першої статті 6 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг»), затверджує типовий договір про постачання та розподіл природного газу споживачу та правила надання послуг з постачання електричної енергії (частина четверта статті 19, частина п`ята статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Водночас, окремі повноваження, якими Комісію наділено відповідно до Закону №1540, зокрема щодо проведення цінової політики у сфері енергетики, Конституцією України віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України (пункт 3 статті 116 Основного Закону України), а згідно з чинним законодавством формування та реалізація державної політики у певній сфері покладаються на центральні органи виконавчої влади. Так, відповідно до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерства України забезпечують формування та реалізують державну політику в одній чи декількох сферах, інші центральні органи виконавчої влади виконують окремі функції з реалізації державної політики; до основних завдань центральних органів виконавчої влади віднесено також здійснення державного нагляду (контролю) (частина друга статті 1, пункт 2 частини першої статті 17).

Конституційний Суд України вважає, що утворення постійно діючого незалежного державного колегіального органу, який за функціональним призначенням, сферою діяльності, повноваженнями має ознаки центрального органу виконавчої влади, але не підпорядковується Кабінету Міністрів України і не належить до системи органів виконавчої влади, не узгоджується з Конституцією України.

Отже, утворення та функціонування Комісії у статусі постійно діючого незалежного державного колегіального органу, який їй надано Законом №1540, суперечить статтям 5, 6, 8, частині другій статті 19, статтям 85, 106 Конституції України».

Згідно з п. 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч. 1 статті 1, п. 2 ч. 1 статті 4, ч. 1, абз. 1, 2 ч. 2 статті 5, абз. 2, 3, 4, 39, 40 ч. 3, ч. 6 статті 8 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг».

Водночас, суд звертає увагу, що відповідно до п. 3 резолютивної частини цього рішення, вказані положення Закону, які визнано неконституційними, втрачають чинність з 31 грудня 2019 року.

Отже, з огляду на те, що спірні правовідносини відбулися 01 серпня 2019 року та 10 вересня 2019 року (дати прийняття оскаржуваних постанов НКРЕКП), суд може лише взяти до уваги правові висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 13 червня 2019 року у справі №1-17/2018(5133/16). Водночас, такі висновки не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних постанов.

Також необхідно зазначити, що норми Закону № 1540 стосовно повноважень щодо здійснення державного регулювання, моніторингу та контролю за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг, Конституційним Судом не оцінювались та неконституційним не визнавались.

Більше того, згідно з позицією Конституційного Суду визнання неконституційними окремих положень Закону про НКРЕКП жодним чином не перешкоджає функціонуванню та виконанню Регулятором своїх повноважень.

Згідно з п. 3 ч. 2 статті 3 Закону № 1540, Регулятор здійснює державне регулювання шляхом: формування цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг та реалізації відповідної політики у випадках, коли такі повноваження надані Регулятору законом.

Правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулювання відносин, пов`язаних з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище визначено Законом України «Про ринок електричної енергії» (далі також - Закон № 2019).

Відповідно до ч. 1 статті 6 Закону № 2019, державне регулювання ринку електричної енергії здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства.

Згідно з пп. 7 п. 3 статті 6 Закону № 2019, до повноважень Регулятора на ринку електричної енергії належать: встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління.

Положеннями статті 7 Закону № 2019 визначено, що на ринку електричної енергії державному регулюванню підлягають тарифи, зокрема на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління.

Враховуючи наведене, НКРЕКП при прийнятті оскаржуваних постанов діяв у межах повноважень, передбачених наведеними нормами Законів № 1540 та № 2019, що спростовує протилежну позицію позивача.

Разом з тим, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 1.2. Порядку формування тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, затвердженого постановою НКРЕКП від 22 квітня 2019 року № 586 (далі - Порядок № 586):

тариф на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління (далі - тариф) - розмір плати в розрахунку на одиницю обсягу передачі електричної енергії електричними мережами, що забезпечує відшкодування суб`єкту господарювання обґрунтованих витрат на провадження діяльності з оперативно-технологічного управління ОЕС України, а також отримання прибутку.

базовий рік - період тривалістю календарний рік, який передує прогнозному року;

прогнозний рік - період тривалістю календарний рік, на який здійснюється розрахунок тарифу;

встановлення (формування) тарифу - встановлення рівня тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління для суб`єкта господарювання, у тому числі його структури, за заявою суб`єкта господарювання на прогнозний рік.

Відповідно до п.п. 3.1-3.4 Порядку № 586, для встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління заява та додані до неї документи згідно з положеннями, передбаченими главою 2 цього Порядку, та нормами Порядку проведення відкритого обговорення подаються до НКРЕКП не пізніше ніж до 01 жовтня базового року.

Дійсно, згідно з Законом № 2019 запровадження повномасштабного ринку електроенергії відбулося з 01 липня 2019 року.

Протягом першого півріччя 2019 року, згідно з вимогами Закону «Про електроенергетику», діяла попередня модель ринку електричної енергії, яка не передбачала окрему плату учасниками ринку послуг з передачі електроенергії та послуг з диспетчерського (оперативно-технічного) управління.

Положеннями ч. 4 статті 33 Закону № 2019 передбачено, що оператор системи передачі надає послуги з передачі електроенергії та послуги з диспетчерського (оперативно-технічного) управління учасникам ринку на підставі договорів, укладених на основі типових.

Відповідно до ч. 5 статті 33 Закону № 2019, оплата послуг з передачі електроенергії та послуг з диспетчерського (оперативно-технічного) управління здійснюється за тарифами, які визначаються Регулятором відповідно до затвердженої ним методики.

Відповідно до п. 4 розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2019, права та обов`язки учасників ринку електричної енергії, передбачені статтями 30, 33, 46, 51, 57 та 65 цього Закону, які стосуються купівлі-продажу електричної енергії за двосторонніми договорами, участі на ринку «на добу наперед», внутрішньодобовому ринку та/або на балансуючому ринку, виникають з дати початку дії нового ринку електричної енергії.

Виходячи з системного аналізу наведеного правового регулювання вбачається, що Закон № 2019 уповноважує НКРЕКП встановити тарифи за передачу електроенергії та послуг з диспетчерського (оперативно-технічного) управління виключно після початку дії нового ринку електричної енергії, тобто після 01 липня 2019 року. Водночас, процедура встановлення тарифу за передачу електроенергії та послуг з диспетчерського (оперативно-технічного) управління не визначається самим Законом № 2019, оскільки відповідні його положення мають бланкетний характер та, відповідно, відсилають до правового регулювання, визначеного самим Регулятором.

У даному випадку, виключно положеннями Порядку № 586 визначені, у тому числі, порядок та, відповідно, період, на який встановлюються тарифи за передачу електроенергії та послуг з диспетчерського (оперативно-технічного) управління.

Так, виходячи з аналізу Порядку № 586 судом не встановлено передбаченої самим же Регулятором можливості затвердження тарифу лише на частину календарного року та за встановленими формулами розрахунку на період менший календарного року, адже всі прогнозовані складові тарифів розраховуються на період прогнозованого календарного року.

А тому, встановлення оскаржуваними постановами НКРЕКП тарифу лише на частину календарного року є порушенням на тільки вимог Порядку № 586, але й Закону №2019, який, у даному контексті, визначає, що виключно Регулятор уповноважений визначати порядок формування та, відповідно, строки дії тарифу за передачу електроенергії та послуг з диспетчерського (оперативно-технічного) управління.

Відповідно, суд критично оцінює та вважає необґрунтованими доводи відповідача в частині правомірності встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління на ІІ квартал 2019 року, а не на увесь календарний рік, з посилання на п. 2 розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2019.

Наведене, на думку суду, є самостійною та достатньою підставою для визнання постанови НКРЕКП від 01 серпня 2019 року № 1622 протиправною та нечинною.

Щодо позовних вимог в частині протиправності та нечинності постанови НКРЕКП від 10 вересня 2019 року № 1893 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 01 серпня 2019 року № 1622», суд зазначає, що такою оскаржуваною постановою внесено зміни до постанови НКРЕКП від 01 серпня 2019 року № 1622 в частині назви організаційно-правової форми третьої особи у справі та в частині рівня тарифу. А тому, враховуючи, що суд вище дійшов висновку про протиправність постанови НКРЕКП від 01 серпня 2019 року №1622, постанова НКРЕКП від 10 вересня 2019 року № 1893, якою внесено зміни до постанови НКРЕКП від 01 серпня 2019 року № 1622, також підлягає скасуванню.

Водночас, всебічно оцінюючи доводи сторін, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО» (код 00100227) припинено 29 липня 2019 року, номер запису: 5009282.

Відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 29 липня 2017 року №321 створено ПрАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» шляхом перетворення ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО».

Оскаржувану постанову від 01 серпня 2019 року №1622 дійсно прийнято щодо ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО», в той час, як на момент її прийняття «НЕК «УКРЕНЕРГО» змінено організаційно-правову форму на приватне акціонерне товариство.

Однак, у відповідності до ч. 1 статі 104 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), юридичні особи припиняються в результаті реорганізації або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Згідно зі статтею 108 ЦК України, перетворенням юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми.

Відповідно до п. 6 Наказу Міністерства фінансів України від 29 липня 2017 року №321, положень п. 3.2 статуту «НЕК «УКРЕНЕРГО», ПрАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» визнано правонаступником ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО».

З урахуванням наведеного і того, що постановою НКРЕКП від 10 вересня 2019 року № 1893 внесено до постанови НКРЕКП від 01 серпня 2019 року № 1622 зміни в частині назви організаційно-правової форми третьої особи у справі, суд не погоджується з доводами позивача про протиправність постанови № 1622 з підстави помилкового зазначення у ній старої назви третьої особи.

Крім того, тариф на послугу з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління встановлюється для оператора системи передачі незалежно від його організаційно-правової форми.

Також суд критично оцінює доводи позивача про протиправність оскаржуваних постанов НКРЕКП з підстав їх прийняття під час дії ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2019 року у справі № 640/11330/19, якою зупинено дію постанови НКРЕКП від 07 червня 2019 року № 955 «Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технічного управління) ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО» на ІІ півріччя 2019 року, якою установлено ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО» на ІІ півріччя 2019 року тариф на послуги з диспетчерського управління на рівні 8,90 грн./МВт год (без ПДВ) та структуру тарифу на послуги з диспетчерського управління згідно з додатком, оскільки ця ухвала прийнята відносно постанови НКРЕКП, яка не є предметом розгляду у даній справі.

Разом з тим, необґрунтованість наведених доводів позивача не свідчить про правомірність оскаржуваних постанов з огляду на їх обставини їх протиправності, встановлені вище у рішенні суду.

Щодо способу задоволення позовних вимог в частині визнання оскаржуваних постанов такими, що не підлягають застосуванню з моменту їх прийняття, суд зазначає наступне.

10 грудня 2019 року НКРЕКП прийняла постанову № 2666 «Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ПРАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» на 2020 рік», якою, зокрема, була визнана такою, що втратила чинність, постанова НКРЕКП від 01 серпня 2019 року № 1622 «Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ПРАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» (зі змінами).

Постанова НКРЕКП від 10 грудня 2019 року № 2669 набрала чинності з 01 січня 2020 року.

Таким чином, на час прийняття даного рішення оскаржувані у межах розгляду справи постанови НКРЕКП втратили чинність.

Приписами ч. 9 статті 264 КАС України встановлено, що суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

При цьому, ч. 2 статті 265 КАС України передбачено, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Отже, нормативно-правовий акт на відміну від індивідуального акту не скасовується з моменту його прийняття, а визнається нечинним. При чому, нормативно-правовий акт, визнаний нечинним, втрачає чинність з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

З огляду на те, що тарифи на послуги з диспетчерського управління, встановлені оскаржуваними постановами НКРЕКП, які за правовою природою є нормативно-правовими актами, діяли до 31 грудня 2019 року включно, саме по собі визнання таких постанов нечинними з моменту набрання законної сили рішенням суду не призведе до поновлення прав та майнових інтересів позивача, оскільки період їх застосування сплив ще до того моменту, коли буде ухвалене рішення суду про їх нечинність.

Пунктом 1 ч. 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

В той же час, ч. 2 статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так 10 березня 2020 року Верховний Суд розглянув касаційну скаргу у справі №160/1088/19 за позовом ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, якими позивачу було збільшено суму грошового зобов`язання з орендної плати з юридичних осіб.

При розгляді такої справи, Верховний Суд звернув увагу на те, що в процесі нормативного регулювання оподаткування важливим є забезпечення справедливого балансу інтересів держави та платника податків. Можливість платника податків чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних ним дій має фундаментальне значення для правильності його застосування. У випадках неоднозначності нормативних приписів підлягає застосуванню підхід, відповідно до якого істотні правові сумніви мають тлумачитися на користь платника.

Суди попередніх інстанцій у справі № 804/8091/17 встановили, що Криворізька міська рада рішення від 12 липня 2017 року № 1862 прийняла поза межами її повноважень, не у спосіб та не в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суди мають виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно- правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов`язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Верховний Суд визнав, що ч. 2 статті 265 КАС України, згідно з якою нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду, не визначає можливості застосування нормативно-правових актів, визнаних судом протиправними. Предметом її регулювання є встановлення моменту втрати чинності нормативно-правовим актом, визнаним судом нечинним.

Касаційний суд наголосив на неможливості зобов`язати платника податків виконати положення нормативно-правового акту, визнаного судом протиправним та таким, що прийнятий поза межами повноважень, не в порядку та спосіб, передбачені законом.

Як зазначив Верховний Суд, суди попередніх інстанцій врахували правові висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), що дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання в права особи мають бути обґрунтованими, законними, необхідними, а вручання - пропорційним.

Враховуючи викладене, Верховний Суд погодився з висновком судів попередніх інстанцій про те, що визнання протиправним та нечинним в судовому порядку рішення Криворізької міської ради в оскаржуваній частині унеможливлює його застосування при обчисленні ставок податку з орендної плати саме з моменту його прийняття.

Суд касаційної інстанції зазначив, що застосування до фізичних/юридичних осіб нормативно-правових актів, які є протиправними, в будь-якому випадку є незаконним. Суд також зазначив, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що протиправні положення рішення Криворізької міської ради від 12 липня 2017 року № 1862 на 2018 рік не можуть бути застосовані до позивача, повністю відповідають чинному законодавству, практиці ЄСПЛ та правовим позиціям Верховного Суду.

З урахуванням вищенаведених висновків Верховного Суду, беручи до уваги встановлені вище обставини протиправності та нечинності оскаржуваних постанов НКРЕКП, такі постанови не можуть застосовуватись при розрахунку плати за послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління саме з моменту їх прийняття, оскільки судом встановлена їх протиправність на момент прийняття.

Суд звертає увагу, що визнання протиправними та нечинними оскаржуваних постанов Регулятора без зазначення неможливості їх застосування саме з моменту прийняття не дозволить належним чином захистити права позивача як споживача послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, оскільки призведе до виникнення спору стосовно можливості/неможливості застосовування постанов відповідача при розрахунку плати за послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління у період з дати набрання такими постановами чинності до дати набрання законної сили рішенням суду про визнання їх протиправними та нечинними.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13 січня 2011 року (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

З урахуванням наведеного, суд вважає, що належним та ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку НКРЕКП як суб`єкта владних повноважень буде не лише визнання протиправними та нечинними постанов НКРЕКП, а й визнання їх такими, що не підлягають застосуванню саме з моменту їх прийняття.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання НКРЕКП утриматися від вчинення дій з прийняття постанов про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, суд зазначає наступне.

Так, позивач обґрунтовує необхідність задоволення судом вказаної позовної вимоги з підстав неповноважності НКРЕКП приймати постанови про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, що, як зазначено позивачем, підтверджено рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 5-р/2019.

З огляду на те, що НКРЕКП продовжує приймати аналогічні «протиправні» постанови, на думку позивача, це свідчить про системний характер порушень з боку відповідача.

Водночас, як вже зауважено судом, Конституційний Суд України у рішенні від 13 червня 2019 року у справі №1-17/2018(5133/16) дійшов висновку, що утворення постійно діючого незалежного державного колегіального органу, який за функціональним призначенням, сферою діяльності, повноваженнями має ознаки центрального органу виконавчої влади, але не підпорядковується Кабінету Міністрів України і не належить до системи органів виконавчої влади, не узгоджується з Конституцією України.

Отже, утворення та функціонування Комісії у статусі постійно діючого незалежного державного колегіального органу, який їй надано Законом №1540, суперечить статтям 5, 6, 8, частині другій статті 19, статтям 85, 106 Конституції України.».

Так, резолютивною частиною вказаного рішення Конституційного Суду України зокрема, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч. 1 статті 1, п. 2 ч. 1 статті 4, ч. 1, абз. 1, 2 ч. 2 статті 5, абз. 2, 3, 4, 5, 39, 40 ч. 3, ч. 6 статті 8 Закону № 1540.

Водночас, вказані положення Закону, які визнано неконституційними, втратили свою чинність з 31 грудня 2019 року, відповідно до п. 3 резолютивної частини цього рішення.

На момент розгляду справи та вирішення спору по суті, Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX внесено зміни до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення конституційних принципів у сферах енергетики та комунальних послуг, зокрема, пунктом 10 цього Закону постановлено внести зміни у Закон України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг»:

1) ч. 1 статті 1 викласти в такій редакції: « 1. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор), є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України.

Особливості спеціального статусу Регулятора обумовлюються його завданнями і повноваженнями та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливостях організації та порядку діяльності Регулятора, в особливому порядку призначення членів Регулятора та припинення ними повноважень, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Регулятора та гарантії незалежності в прийнятті ним рішень у межах повноважень, визначених законом, встановленні умов оплати праці членів та працівників Регулятора.

Регулятор є колегіальним органом, що здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг».

Також, цим Законом внесено зміни до інших статей, визнаних рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 5-р/2019 неконституційними.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов про передчасність заявленої позовної вимоги та, відповідно, про відмову у її задоволенні.

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваного рішення на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 статті 139 КАС України).

Як вбачається з наявних у матеріалах справи платіжних доручень позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 5763,00 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 3 842,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 6-11, 73-77, 79, 90, 139, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Адміністративний позов Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (53200, Дніпропетровська область, місто Нікополь, вулиця Електрометалургів, будинок 310; ) задовольнити частково.

2. Визнати постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 01 серпня 2019 року № 1622 "Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ДП "НЕК "УКРЕНЕРГО" протиправною, нечинною та такою, що не підлягає застосуванню з моменту її прийняття.

3. Визнати постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 10 вересня 2019 року № 1893 "Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 01 серпня 2019 року № 1622" протиправною, нечинною та такою, що не підлягає застосуванню з моменту її прийняття.

4. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути на користь акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (53200, Дніпропетровська область, місто Нікополь, вулиця Електрометалургів, будинок 310; ) за рахунок бюджетних асигнувань Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (03057, місто Київ, вулиця Смоленська, будинок 19; ) суму сплаченого судового збору у розмірі 3 842, 00 грн. (три тисячі вісімсот сорок дві гривні).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко

Повний текст рішення складено та підписано 12.10.2021 року