Справа № 380/11540/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2021-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/11540/20 пров. № А/857/9645/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Довгої О.І. та Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2021р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними; зобов`язання нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби (суддя суду І інстанції: Гавдик З.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 15.04.2021р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 15.04.2021р.),-

В С Т А Н О В И В:

30.11.2020р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправними дії відповідача Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати 29.10.2020р. позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки, загальним терміном 70 днів, а не в день звільнення останнього - 11.05.2019р.; зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки, з 12.05.2019р. до повного фактичного розрахунку по 28.10.2020р., із розрахунку 605 грн. 05 коп. за день (а.с.1-6).

Розгляд справи проведено судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.15).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2021р. заявлений позов задоволено частково; зобов`язано відповідача Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12.05.2019р. по 28.10.2020р. у розмірі 41167 грн. 60 коп.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.27-31).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач Військова частина НОМЕР_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог (а.с.34-42).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом під час вирішення спору помилково не застосовані приписи ч.5 ст.122 КАС України, при цьому позивач пропустив строк звернення до суду із розглядуваним позовом, який розпочався з дня його звільнення з військової служби (15.04.2019р.), а також місячного строку, що тривав з моменту проведення відповідачем повного розрахунку з позивачем (29.10.2020р.).

Також приписи ст.117 КЗпП України регулюють два випадки: невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, або невиплати належних звільненому працівникові сум при наявності спору про їх розміри.

Системний аналіз вищенаведених норм вказує на те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальною є така обставина, як невиплата належних працівникові на час звільнення сум саме з вини власника або уповноваженого ним органу.

Отже, зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку в судовому порядку не тягне за собою обов`язку про нарахування і виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Зазначене свідчить про безпідставність вимог позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розумінні ст.117 КЗпП.

Судом не розглянуто та не враховано клопотання відповідача від 29.03.2021р. про врахування висновку про застосування норм права, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. в справі № 761/9584/15-ц, щодо присудження позивачу суми середнього заробітку в розмірі ймовірних приблизних майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити (розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя) на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за травень 2019 року - жовтень 2020 року.

У даній справі, якщо суд прийде до висновку про можливість застосування до спірних правовідносин сторін приписів ст.117 КЗпП, слід врахувати наступні обставини: сума невиплаченої при звільненні грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій є значно меншою, ніж сума середнього заробітку, яку просить стягнути позивач з відповідача; дії відповідача, як бюджетної організації, зумовлені відсутністю бюджетного фінансування відповідних бюджетних призначень.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснюється в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Позивачем ОСОБА_1 скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.58-62).

У свою чергу, апелянтом Військовою частиною НОМЕР_1 направлено до апеляційного суду відповідь на відзив, в якому просить врахувати під час апеляційного розгляду справи доводи на спростування висновків суду першої інстанції (а.с.67-70).

Ухвалою апеляційного суду від 21.09.2021р. витребовано від Військової частини НОМЕР_1 додаткові докази по справі (довідку про суму нарахованої та виплаченої на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки, згідно рішення суду від 31.08.2020р. у справі № 380/4559/20; довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні два календарних місяці, що передувати звільненню з військової служби; довідку про загальний розмір належних ОСОБА_1 сум виплат при звільнення з військової служби (грошове забезпечення, компенсації за речове майно, індексації тощо) із розбивкою сум по кожній категорії належних виплат; належно завірені копії наказів про звільнення ОСОБА_1 з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини, а також платіжних документів щодо проведених на користь ОСОБА_1 виплат компенсації за невикористану додаткову відпустку), які скеровані на адресу суду і долучені до матеріалів справи (а.с.91-94, 98-108).

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у них доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно з посвідченням Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 29.04.2015р. позивач має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с.9).

Наказом Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту № 16 від 15.04.2019р. підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас Збройних Сил за пп.«а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.105, 106).

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 110 від 11.05.2019р. підполковника ОСОБА_1 , начальника продовольчої служби тилу частини, виключено з 11.05.2019р. зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Шевченківського РВК м.Львова (а.с.107).

На дату виключення позивача зі списків особового складу військової частини відповідачем не проведено повного розрахунку по грошовому забезпеченню, а саме не виплачено грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015-2019 років.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.08.2020р. у справі № 380/4559/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплату ОСОБА_1 грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11.05.2019р.; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11.05.2019р.; в іншій частині позову відмовлено.

Відповідно до довідки № 13/156 від 08.10.2021р. сума нарахованої компенсації за невикористану додаткову відпустку, яка передбачена п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», склала 42538 грн. 16 коп. (а.с.99).

28.10.2020р. відповідачем Військовою частиною НОМЕР_1 згідно платіжного доручення № 708 перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти в розмірі 41900 грн. 09 коп. як грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки; останні отримані позивачем 29.10.2020р. (а.с.10-12, 108).

Предметом розглядуваного спору є вимоги позивача щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в частині виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік).

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю - учаснику бойових дій, який звільняється зі служби, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки на день виключення зі списків особового складу військової частини. Таке право позивача на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку у зв`язку із звільненням зі служби констатовано також рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.08.2020р. у справі № 380/4559/20.

Компенсація за додаткову відпустку входить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст.116 КЗпП України.

Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює питання грошового забезпечення військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому суд прийшов до висновку про можливість застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Отже, у розглядуваному випадку мало місце виключення позивача зі списків особового складу частини без проведення остаточного розрахунку, тому відповідно до норми ст.117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку.

Також обов`язок щодо нарахування та виплати середнього заробітку за період затримки такого розрахунку покладено виключно на відповідача.

Враховуючи розмір простроченої заборгованості щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також застосовуючи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, суд вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та виробленим судовою практикою критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 41167 грн. 60 коп.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмовлених позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Водночас, відповідачем оскаржується рішення суду в частині задоволених позовних вимог.

Вирішуючи наведений спір в розглядуваній частині, колегія суддів виходить з того, що наведені висновки суду першої інстанції у повній мірі відповідають дійсним обставинам справи та не суперечать нормам матеріального права, з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст.1 цього Закону соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Як встановлено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.08.2020р. у справі № 380/4559/20 станом на день виключення зі списків особового складу з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік включно.

Разом з тим, на виконання вказаного рішення суду відповідачем нараховано та виплачено 29.10.2020р. вказану компенсацію у розмірі 41900 грн.

З аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Збройних Силах України.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018р. у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018р. у справі № 823/1023/16.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Приписами ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, у постанові від 15.09.2015р. по справі № 21-1765а15 Верховний Суд України прийшов до висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із змісту роз`яснень, наведених у п.20 постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», слідує, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як було встановлено під час судового розгляду, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивачу не виплачено у день його виключення із списків частини, тобто при звільненні відповідач не провів повного розрахунку, тому, відповідно до ст.117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Водночас, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів ч.1 ст.117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).

За таких умов розмір середньоденної заробітної плати із урахуванням величини грошового забезпечення позивача за останні два календарних місяці служби перед звільненням складає:

18573 грн. х 2 місяці /59 календарних днів = 629 грн. 59 коп. (а.с.101, 102).

Оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено 29.10.2020р. при виключенні останнього із списків частини, тому середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12.05.2019р. по 28.10.2020р. із розрахунку 629 грн. 59 коп. в день за затримку терміном 536 днів у сумі буде становити 337460 грн. 24 коп. (629 грн. 59 коп. х 536 днів).

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 336531 грн. 38 коп., з яких: грошове забезпечення - 6590 грн. 42 коп. (1,96 %), індексація за травень 2019 року 47 грн. 72 коп. (0,01 %); матеріальна допомога на оздоровлення - 18573 грн. (5,52 %); одноразова допомога у разі звільнення 232162 грн. 50 коп. (68,99 %); компенсація за невикористане речове майно 36619 грн. 58 коп. (10,88 %), компенсація за не використану додаткову відпустку 42538 грн. 16 коп. (12,64 %).

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні пропорційно до розміру невиплачених сум, з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку, складає 42654 грн. 97 коп. (12,64 % від 337460 грн. 24 коп.).

З огляду на очевидну співмірність визначеної суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 41167 грн. 60 коп., тобто, сума, яка визначена судом першої інстанції за іншою методикою її обчислення.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір несвоєчасно виплаченої суми компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Такий висновок суду щодо пропорційності відшкодування та порядку розрахунку сум, які підлягають присудженню працівнику за затримку розрахунку при звільненні відповідає застосуванню норм ст.ст.116-117 КЗпП України, викладеній в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020р. у справі № 480/3105/19.

Також позивачем не пропущений місячний строк на звернення до суду із розглядуваним позовом, який визначений ч.5 ст.122 КАС України; перебіг вказаного строку розпочинається з дня проведення відповідачем остаточного розрахунку з позивачем (постанова Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11.02.2021р. у справі № 240/532/20).

Зокрема, 30.11.2020р. позивач скерував до суду позовну заяву, а повний розрахунок з ним проведений відповідачем 29.10.2020р. (а.с.10, 13).

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача колегія суддів виходить з того, що резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Оскільки п.10 ч.2 ст.245 КАС України допускає можливість застосування судом іншого способу захисту прав та інтересів позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень; колегія суддів вважає за доцільне обрати спосіб задоволення позову у вигляді зобов`язання нарахувати і виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що не суперечить закону та за своїм змістом є вірним.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12.05.2019р. по 28.10.2020р. в сумі 41167 грн. 60 коп.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність підстав для його часткового задоволення, із вищевказаних мотивів, обравши при цьому правильний спосіб правового захисту порушеного права позивача.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 .

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2021р. в адміністративній справі № 380/11540/20 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді О. І. Довга
С. М. Кузьмич
Повне судове рішення складено 13.10.2021р.