Справа № 420/13911/20
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2021-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/13911/20
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідачаКравця О.О.
судді -Зуєвої Л.Є.
судді - за участю секретаря Коваля М.П. Юрчак М.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року по справі № 420/13911/21, прийнятого у відкритому судовому засіданні у складі судді Єфіменка К.С. за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби морського та річкового транспорту України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на попередній посаді, стягнення компенсації заподіяної моральної шкоди та середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

08.12.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної служби морського та річкового транспорту України, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 29.03.2021р., просив:

скасувати наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 08 травня 2020 року №190-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

зобов`язати Державну службу морського та річкового транспорту України поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Чорноморського міжрегіонального управління Морської адміністрації;

стягнути з Державної служби морського та річкового транспорту України () на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу, у відповідності до статті 236 КЗпП України, тобто станом день ухвалення рішення по справі;

стягнути з Державної служби морського та річкового транспорту України на користь ОСОБА_1 300 000 (триста тисяч) гривень завданої моральної шкоди.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.

II. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права та просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги апелянт, обґрунтовує тим, що у спірних правовідносинах відбулось скорочення посади начальника Чорноморського міжрегіонального управління Державної служби морського та річкового транспорту України, яку обіймав позивач, внаслідок зміни структури і штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України без скорочення чисельності державних службовців.

Апелянт вважає, що звільнення є незаконним, адже не було враховано при звільненні його переважного права на залишення на роботі, наявні вакантні посади не запропоновано. Окрім того, слід зазначити, що фактично реорганізація не відбулась.

Апелянт вказує на те, що наказ від 08 травня 2020 року №190-к «Про звільнення ОСОБА_1 » завідомо незаконний та неправомірний, містить суттєві недостовірності, виходячи також з наступного: у наказі зазначено, що ОСОБА_1 буде звільнено з займаної посади, але однією з підставою, яка вказана у цьому наказі наявність попередження про припинення державної служби від 09 квітня 2020 року №10, але таке формулювання не відповідає дійсності, оскільки жодного попередження ОСОБА_1 у законний спосіб не отримував, тим самим, відповідачем порушено вимоги частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» про те що суб`єкт призначення державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів, але такого попередження у письмовій формі я жодним чином не отримував.

Після чого ОСОБА_1 було звільнено та припинено державну службу на підставі п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

ОСОБА_1 заперечував про припинення державної служби, зазначивши, що при його звільненні не враховано його стаж, який є більшим ніж у деяких співробітників, яких залишено працювати, наявність в нього відповідної кваліфікації. Окрім того, про наявність вакантних посад аналогічних тій посаді на якій він працював, йому не запропоновано.

Апелянт зазначив, що про наявність наказу про звільнення ОСОБА_1 дізнався випадково від колег, жодного документального підтвердження керівництва на день подання позовної заяви до суду першої інстанції не отримував; не запропоновано ОСОБА_1 жодної іншої альтернативної посади (вакансії), в зв`язку з чим допущено порушення його права на працю.

На думку апелянта, на дані правовідносини розповсюджуються положення ст.42 КЗпП України.

10.09.2021 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду 1-ї інстанції без змін, посилаючись на доводи аналогічні ,застосовані судом 1-ої інстанції у судовому рішенні .

III. ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.124 -127 КАС України.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав:

IV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом першої інстанції було встановлено, що Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 01.11.2018 року №218-к ОСОБА_1 з 01 листопада 2018 року переведений на посаду начальника Чорноморського міжрегіонального управління Державної служби морського та річкового транспорту України (т.1 а/с 24).

Відповідно до Повідомлення від 02.04.2020 начальник Чорноморського міжрегіонального управління Морської адміністрації Ревякін О.С. повідомив інформацію щодо фактичного місця проживання, електронної пошти, інших засобів телекомунікаційного зв`язку (контактний номер телефону) (Т.1 а/с 76).

Відповідно до Протоколу фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку від 09.04.2020 № 3 зафіксовано факт попередження ОСОБА_1 про припинення державної служби та про наступне звільнення у зв`язку із скороченням посади начальника управління Чорноморського міжрегіонального управління (Т.1 а/с 78).

Із зазначеного протоколу вбачається, що 09.04.2020 року ОСОБА_1 було направлено копію Попередження про припинення державної служби №10 від 09.04.2020 року (т.1 а/с 77) на адресу електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 та у програмні додатки Telegram та WhatsApp за контактним номером телефону НОМЕР_1 .

Крім того, на визначену позивачем адресу йому, засобами поштового зв`язку, надсилалось попередженням про припинення державної служби №10 від 09.04.2020р, трек-номер Укрпошта 243 (а/с 79, 80).

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 08 травня 2020 року №190-к «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 , начальника Чорноморського міжрегіонального управління, із займаної посади 15 травня 2020 року, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису, відповідно до пункту і частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (т.1 а/с 81).

Підставою для прийняття вказаного наказу зазначено: накази Морської адміністрації від 31.03.2020 №74 «Про введення в дію структури Державної служби морського та річкового транспорту України», вiд 01.04.2020 №75 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік», попередження про припинення державної служби ОСОБА_1 від 09.04.2020 № 10.

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України №256-к від 28.05.2020р. "Про внесення змін до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 08.05.2020 №190-к у п. 1 наказу Державної служби морського та річкового транспорту України 08.05.2020 № 190-к «Про звільнення ОСОБА_1 » слова та цифри "15 травня 2020 року" замінено словами та цифрами " 25 травня 2020 року" (т.1 а/с 82).

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України №332-к від 23.06.2020р. "Про внесення змін до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 08.05.2020 №190-к у п. 1 наказу Державної служби морського та річкового транспорту України 08.05.2020 № 190-к «Про звільнення ОСОБА_1 » слова та цифри "25 травня 2020 року " замінено словами та цифрами " 23 червня 2020 року" (т.1 а/с 84).

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України №373-к від 16.07.2020р. "Про внесення змін до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 08.05.2020 №190-к у п. 1 наказу Державної служби морського та річкового транспорту України 08.05.2020 № 190-к «Про звільнення ОСОБА_1 » слова та цифри "25 травня 2020 року " замінено словами та цифрами " 06 липня 2020 року"(т.1 а/с 86).

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України №670-к від 09.11.2020р. "Про внесення змін до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 08.05.2020 №190-к у п. 1 наказу Державної служби морського та річкового транспорту України 08.05.2020 № 190-к «Про звільнення ОСОБА_1 » слова та цифри "06 липня 2020 року " замінено словами та цифрами " 29 жовтня 2020 року" (т.1 а/с 88).

Судами першої та апеляційної інстанцій було також встановлено, що наказом Державної служби морського та річкового транспорту України №79 від 25.02.2019р. "Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України на 2019 рік" введено в дію з 01.01.2019р. штатний розпис Державної служби морського та річкового транспорту України.

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України №73 від 26.03.2020р. "Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік зі штатною чисельністю 226 осіб" введено в дію з 01.01.2020р. штатний розпис Державної служби морського та річкового транспорту України.

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України №255 від 02.10.2020р. "Про введення в дію структури Державної служби морського та річкового транспорту України" (далі - наказ №255) введено в дію з 02.10.2020р. структуру Державної служби морського та річкового транспорту України. Наказ Державної служби морського та річкового транспорту України №74 від 31.03.2020р. "Про введення в дію структури Державної служби морського та річкового транспорту України" втратив чинність.

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України №75 від 01.04.2020р. "Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік" введено в дію з 01.04.2020р. штатний розпис Державної служби морського та річкового транспорту України.

Наказом Голови Морської адміністрації від 25.02.2019 №79 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України на 2019 рік» введено в дію з 01.01.2019 штатний розпис Державної служби морського та річкового транспорту України.

Наказом в.о. Голови Морської адміністрації від 26.03.2020 №73 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік зі штатною чисельністю 226 осіб» введено в дію з 01.01.2020 штатний розпис Державної служби морського та річкового транспорту України.

Наказом в.о. Голови Морської адміністрації від 01.04.2020 №75 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік» введено в дію з 01.04.2020 штатний розпис Державної служби морського та річкового транспорту України.

Відповідно до штатного розпису на 2019 рік, затвердженого наказом №79 затверджений штатний розпис Чорноморського міжрегіонального управління у кількості 46 посад. З них, начальник управління - одна посада, дев`ять відділів та посад начальників відділів відповідно, а саме: відділ державного контролю (нагляду) за безпекою судноплавства і дипломно-паспортних та адміністративних послуг у сфері водного транспорту в Одеському морському порту; відділ контролю (нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в Чорноморському морському порту; відділ контролю ( нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в морському порту «Южний»; відділ державного контролю (нагляду) за безпекою судноплавства і дипломно-паспортних та адміністративних послуг у сфері водного транспорту в Ізмаїльському морському порту; відділ контролю (нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в Ренійському морському порту; відділ контролю (нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в Усть-Дунайському морському порту; відділ контролю (нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в Білгород-Дністровському морському порту; відділ контролю (нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в спеціалізованому морському порту «Ольвія»; відділ державного контролю ( нагляду) за безпекою судноплавства і дипломно-паспортних та адміністративних послуг у сфері водного транспорту в Миколаївському морському порту.

Також в структурі Чорноморського міжрегіонального управління міститься дев`ять посад «Капітан морського порту», які є одночасно або заступником начальника управління (відділ державного контролю ( нагляду) за безпекою судноплавства і дипломно-паспортних та адміністративних послуг у сфері водного транспорту в Одеському морському порту, відділ державного контролю (нагляду) за безпекою судноплавства і дипломно-паспортних та адміністративних послуг у сфері водного транспорту в Миколаївському морському порту) або начальником відділу ( відділ контролю ( нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в Чорноморському морському порту; відділ контролю ( нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в морському порту «Южний»; відділ державного контролю ( нагляду) за безпекою судноплавства дипломно-паспортних та адміністративних послуг у сфері водного транспорту в Ізмаїльському морському порту; відділ контролю (нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в Ренійському морському порту; відділ контролю (нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в Усть-Дунайському морському порту; відділ контролю (нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в Білгород-Дністровському морському порту; відділ контролю ( нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в спеціалізованому морському порту «Ольвія»).

Відповідно до штатного розпису на 2020 рік, затвердженого наказом №73 затверджений штатний розпис Чорноморсько-Азовського міжрегіонального управління у кількості 46 посад. З них, начальник управління - одна посада, дев`ять відділів та посад начальників відділів відповідно, а саме: відділ державного контролю ( нагляду) за безпекою судноплавства і дипломно-паспортних та адміністративних послуг у сфері водного транспорту в Одеському морському порту; відділ контролю (нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в Чорноморському морському порту; відділ контролю (нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в морському порту «Южний»; відділ державного контролю ( нагляду) за безпекою судноплавства і дипломно-паспортних та адміністративних послуг у сфері водного транспорту в Ізмаїльському морському порту; відділ контролю (нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в Ренійському морському порту; відділ контролю (нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в Усть-Дунайському морському порту; відділ контролю (нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в Білгород-Дністровському морському порту; відділ контролю (нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в спеціалізованому морському порту «Ольвія»; відділ державного контролю ( нагляду) за безпекою судноплавства і дипломно-паспортних та адміністративних послуг у сфері водного транспорту в Миколаївському морському порту.

Також в структурі Чорноморського міжрегіонального управління міститься дев`ять посад «Капітан морського порту», які є одночасно або заступником начальника управління (відділ державного контролю ( нагляду) за безпекою судноплавства і дипломно-паспортних та адміністративних послуг у сфері водного транспорту в Одеському морському порту, відділ державного контролю ( нагляду) за безпекою судноплавства і дипломно-паспортних та адміністративних послуг у сфері водного транспорту в Миколаївському морському порту) або начальником відділу ( відділ контролю ( нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в Чорноморському морському порту; відділ контролю ( нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в морському порту «Южний»;відділ державного контролю ( нагляду) за безпекою судноплавства i дипломно-паспортних та адміністративних послуг у сфері водного транспорту в Ізмаїльському морському порту: відділ контролю (нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в Ренійському морському порту; відділ контролю (нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в Усть-Дунайському морському порту; відділ контролю ( нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в Білгород-Дністровському морському порту; вiддiл контролю (нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті в спеціалізованому морському порту «Ольвія»).

Штатні розписи, якi затверджені наказами №79 та №73 тотожні та відображають однакові функціональні завдання повноваження, якими та наділено Чорноморське міжрегіональне управління.

Відповідно до штатного розпису на 2020 рік, затвердженого наказом № 75 затверджений штатний розпис Чорноморського міжрегіонального управління у кількості 66 посад.

З них, начальник управління - одна посада, два відділи, а саме: відділ державного контролю (нагляду) за безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті, відділ надання адміністративних послуг, один сектор-сектор забезпечення діяльності управління.

Але, в структурі Чорноморського міжрегіонального управління, затвердженого наказом №75 відсутні такі посади, як «Капітан морського порту», оскільки відповідно до наказу №75 в штатному розписі Морської адміністрації утворювались Управління (служба) капітана Одеського морського порту, Управління (служба) капітана спеціалізованого морського порту «Ольвія», Управління (служба) капітана Миколаївського морського порту, Управління (служба капітана Білгород-Дністровського морського порту, Управління (служба) капітана Усть-Дунайського морського порту, Управління (служба) капітана Ренійського морського порту, Управління (служба) капітана Ізмаїльського морського порту, Управління (служба) капітана Чорноморського морського порту, Управління (служба) капітана морського порту «Південний».

V. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ТА ОЦІНКА СУДУ :

Згідно вимог ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч.2 ст.38 Конституції України передбачено, що громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено в Законі України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII , в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно ч.1 ст.3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Частинами 1-3 ст. 5 Закону № 889-VIII передбачено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Положеннями п.4 ч.1 ст.83 Закону № 889-VIII передбачено, що державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

У відповідності до вимог п.1 ч.1 та ч.3 ст.87 Закону № 889-VIII (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Наказом Міністерства інфраструктури України №190 від 27.03.2013р. передбачено, що Капітан морського порту керує службою капітана морського порту (далі - Служба), яка входить до складу Державної служби морського та річкового транспорту України (Морська адміністрація). Капітан морського порту призначається на посаду та звільняється з посади відповідно до Закону України "Про державну службу". Капітан морського порту підпорядковується Голові Морської адміністрації.

Капітан морського порту під час здійснення своїх повноважень керується Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Мінінфраструктури, іншими нормативно-правовими актами, наказами Морської адміністрації та цим Положенням.

Служба є самостійним структурним підрозділом Морської адміністрації, що забезпечує державний нагляд (контроль) за безпекою мореплавства, в тому числі у морських терміналах, розташованих у межах територій та акваторій, відокремлених від основної території та акваторії відповідного морського порту, відповідно до статті 75 Кодексу торговельного мореплавства України.

Згідно ч.3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Положеннями ч.3 ст.5 Закону України "Про державну службу" визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.

Згідно ч.1 ст.9-1 Закону № 889-VIII доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вказаний Порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 р. № 1042 (набув чинності 20.12.2019 року)( надалі - Порядок №1042) .

Цей Порядок визначає процедуру фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку відповідно до вимог Закону № 889-VIII.

Інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службі управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі.

Факт доведення інформації або документів до відома державного службовця фіксується протоколом про доведення інформації або документів до відома державного службовця (далі - протокол).

Протокол складається в довільній формі працівником державного органу, визначеним суб`єктом призначення або керівником державної служби, та повинен містити:

1) дату, час та місце складення протоколу;

2) підставу надіслання інформації або документів державному службовцю з посиланням на відповідну норму Закону;

3) дату, час та вид засобу телекомунікаційного зв`язку, за допомогою якого надіслано інформацію або документи державному службовцю;

4) контактні дані державного службовця, за якими надіслано інформацію або документи з використанням засобу телекомунікаційного зв`язку (номер телефону, адресу електронної пошти тощо);

5) короткий зміст інформації або документів, які надіслані державному службовцю;

6) найменування посади, прізвище та власне ім`я державного службовця, якому надіслано інформацію або документи;

7) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я працівника державного органу, який надіслав інформацію або документи державному службовцю;

8) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я уповноваженого працівника державного органу, який склав протокол;

9) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я керівника служби управління персоналом;

10) додатки до протоколу, що підтверджують факт надіслання інформації або документів (копію знімку екрану засобу телекомунікаційного зв`язку тощо).

Протокол складається в одному примірнику та зберігається у службі управління персоналом.

Державний службовець, якому доведено інформацію або документи до відома, має право отримати завірену в установленому порядку копію відповідного протоколу.

Згідно ч.5 ст.87 Закону України "Про державну службу" наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Згідно ст.15 Закону України від 29.06.2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з принципом сумлінного дотримання міжнародних договорів Україна виступає за те, щоб й інші сторони міжнародних договорів України неухильно виконували свої зобов`язання за цими договорами.

Згідно ст.14 Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, вчинену у частині політичних положень (преамбула, стаття 1, розділи I, II, VII) від 21 березня 2014 року в м. Брюсселі та у частині торговельно-економічних і галузевих положень (розділи III, IV, V, VI) 27 червня 2014 року в м. Брюсселі, ратифікованої Законом України, від 16.09.2014, № 1678-VII "Про ратифікацію Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони", в рамках співробітництва у сфері юстиції, свободи та безпеки Сторони надають особливого значення утвердженню верховенства права та укріпленню інституцій усіх рівнів у сфері управління загалом та правоохоронних і судових органів зокрема. Співробітництво буде спрямоване, зокрема, на зміцнення судової влади, підвищення її ефективності, гарантування її незалежності та неупередженості та боротьбу з корупцією. Співробітництво у сфері юстиції, свободи та безпеки буде відбуватися на основі принципу поваги до прав людини та основоположних свобод.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

З сталою практикою Європейського Суду, приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п. 25 «C. проти Бельгії» від 07.08.1996 р. (Reports 1996 III)). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п. 61 рішення Суду у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002 III)). Поняття «приватне життя» не виключає в принципі діяльність професійного чи ділового характеру. Адже саме у діловому житті більшість людей мають неабияку можливість розвивати відносини із зовнішнім світом (див. п. 29 рішення Суду у справі «Niemietz проти Німеччини» від 16.12.1992 р.(Серія A № 251 B)). Таким чином, обмеження, встановлені щодо доступу до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. п. 47 рішення Суду у справі «Sidabras and Dћiautas проти Латвії» (справи №№ 55480/00 та 59330/00, ECHR 2004 VIII) і п.п. 22-25 рішення Суду у справі «Bigaeva проти Греції» від 28.05.2009 р. (справа 26713/05)). Крім того, було встановлено, що звільнення з посади становило втручання у право на повагу до приватного життя (див. п.п. 43-48 рішення Суду у справі «Цzpэnar поти Туреччини» від 19.10.2010 р. (справа № 20999/04)). Зрештою, у ст. 8 Конвенції йдеться про захист честі та репутації як частину права на повагу до приватного життя (див. п. 35 рішення Суду у справі «Pfeifer проти Австрії» від 15.11.2007 р. (справа № 12556/03) та п.п. 63 та 64 рішення Суду у справі «A. проти Норвегії» від 09.04.2009 р. (справа № 28070/06) , п.65. рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11)).

Держава-відповідач нестиме відповідальність за Конвенцією за порушення прав людини, спричинені діями її представників при виконанні ними своїх службових обов`язків (див., наприклад, рішення у справі «Крастанов проти Болгарії» (Krastanov v. Bulgaria), заява № 50222/99, п. 53, від 30 вересня 2004 року). Проте держава також нестиме відповідальність, якщо її представники перевищують межі своїх повноважень або діють всупереч інструкціям (див. рішення у справах «Молдован та інші проти Румунії (№ 2)» (Moldovan and Others v. Romania (no. 2), заяви №№ 41138/98 і 64320/01, п. 94, ECHR 2005-VII (витяги), та «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), від 18 січня 1978 року, п. 159, Series А № 25). Для того, щоб встановити, чи можна покласти на державу відповідальність за незаконні дії її представників, вчинені поза межами виконання ними службових обов`язків, Суду необхідно дослідити всю сукупність обставин і розглянути характер та контекст поводження, про яке йдеться (див. стосовно статті 2 Конвенції рішення у справі «Сашо Горгієв проти Колишньої Югославської Республіки Македонії» (<…>), заява № 49382/06, п. 48, ECHR 2012 (витяги)).

Словосполучення «відповідно до закону» вимагає, по-перше, аби оспорюваний захід мав юридичну основу у національному праві. По-друге, воно стосується якості закону, про який ідеться, і передбачає вимогу, що такий закон має бути доступний для відповідної особи, яка, крім того, повинна мати можливість передбачити його наслідки для себе, і такий закон повинен відповідати принципу верховенства права (див. з-поміж інших джерел п. 55 рішення Суду у справі «Kopp проти Швейцарії» від 25.03.1998 р. (Reports of Judgment sand Decisions 1998-II)).

Зазначене словосполучення означає, зокрема, що норми національного права мають бути достатньо передбачуваними, аби вказати особам на обставини та умови, за яких органи влади мають право вдатися до заходів, які впливатимуть на конвенційні права цих осіб (див. п. 39 рішення Суду у справі «C.G. and Others проти Болгарії» від 24.04.2008 р. (справа № 1365/07)). Більше того, закон повинен надавати певний ступінь юридичного захисту від свавільного втручання з боку органів влади. Наявність спеціальних процесуальних гарантій є важливою у цьому контексті. Те, що вимагається через такі гарантії, буде залежати, принаймні до певної міри, від характеру та ступеня втручання, що розглядається (див. п. 46 рішення Суду у справі «P.G. and J.H. проти Сполученого Королівства» (справа № 44787/98, ECHR 2001-IX))та див.п.169-170 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11),

Існують певні типові аспекти приватного життя, на які можуть вплинути звільнення, пониження в посаді, відмова у доступі до професії або інші подібні несприятливі заходи. До цих аспектів входить (і) «внутрішнє коло» заявника, (іі) можливість заявника встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми та (ііі) соціальна і професійна репутація заявника. У таких спорах існують два напрямки за якими, як правило, виникають питання, пов`язані з приватним життям: або через підстави вжиття оскаржуваного заходу (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на підставах), або, у деяких справах, через наслідки для приватного життя (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на наслідках) (див. рішення у справі «Денісов проти України» [ВП] (Denisov v. Ukraine) [GC], заява № 76639/11, пункт 115, від 25 вересня 2018 року).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії»(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pincv. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).

Зміст зобов`язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції ( 995_004 ) залежить від характеру поданої заявником скарги; "ефективність" "засобу юридичного захисту" у значенні цієї статті не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Водночас засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (див. згадане вище рішення у справі Кудли, пп. 157-158; та рішення у справі "Вассерман проти Росії" (N 2) (Wasserman v. Russia) (no. 2), N 21071/05, п. 45, від 10 квітня 2008 року).

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно вищенаведених правових норм, наказ про звільнення повинен обов`язково містити підставу звільнення з нормативним посиланням, тобто роботодавець повинен зазначити як причину, так і підставу звільнення з посиланням на назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акту на підставі якого проводиться звільнення працівника.

Як вбачається зі змісту спірного наказу №190-к від 08.05.2020р., останній містить посилання на накази Морської адміністрації № 74 від 31.03.2020р. "Про введення в дію структури Державної служби морського та річкового транспорту України" № 75 від 01.04.2020р. "Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік", попередження про припинення державної служби ОСОБА_1 від 09.04.2020 № 10.

Державною службою морського та річкового транспорту України впорядковано свою діяльність шляхом здійснення прямого підпорядкування служби капітанів портів Голові Морської адміністрації, забравши ці повноваження та функціональні обов`язки у Чорноморського міжрегіонального управління.

Відбулось скорочення посади начальника Чорноморського міжрегіонального управління Державної служби морського та річкового транспорту України, яку обіймав позивач, внаслідок зміни структури і штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України без скорочення чисельності державних службовців.

З матеріалів справи вбачається, що начальник Чорноморського міжрегіонального управління Морської адміністрації ОСОБА_1 був попереджений про припинення державної служби та про наступне звільнення у зв`язку із скороченням посади начальника управління Чорноморського міжрегіонального управління шляхом направлення копії Попередження про припинення державної служби №10 від 09.04.2020 року (т.1 а/с 77) на адресу електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 та у програмні додатки Telegram та WhatsApp за контактним номером телефону НОМЕР_1 та засобами поштового зв`язку(трек-номер Укрпошта 243 (а/с 79, 80)).

Апеляційний суд вважає , що протокол фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку від 09.04.2020 № 3 відповідає пункту 4 Порядку (підпункт 10), оскільки наявні додатки (скріншоти додатку Telegram, відправленого листа на адресу електронної пошти та накладна Укрпошти), що підтверджують факт надіслання інформації або документів, отже, є належним, достовірним, достатнім та допустимим доказом щодо обставини персонального повідомлення ОСОБА_1 про майбутнє вивільнення .

Апеляційний суд вважає, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем дотримано вимоги ч.3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" щодо попередження державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів відповідно до Порядку №1042,тому неотримання позивачем вказаних повідомлень - не свідчить про протиправні дії відповідача.

При цьому, апеляційний суд враховує, що на час прийняття наказу №190-к від 08.05.2020р. про звільнення позивача діяла редакція ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу", якою визначалось, що суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності), тобто не встановлювалось обов`язку щодо пропонування вакантних посад.

02.02.2020 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України від 12 грудня 2019 року №378-IX, яким внесено зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції.

Зокрема, відповідно до ч. 6 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

При цьому, Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14 січня 2020 року №440-ІХ внесені аналогічні зміни в Закон України "Про державну службу", який набрав чинності 13 лютого 2020 року.

Отже, після внесення Законом України від 14 січня 2020 року №440-IX змін у Закон України "Про державну службу", норми частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.

Разом з цим, слід зауважити, що аналіз положень Закону № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 року по справі № 640/11024/20.

Щодо доводів апелянта про необхідність застосування положень ст.42 КЗпП України у даних правовідносинах апеляційний суд зауважує, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України "Про державну службу", на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням посади внаслідок зміни структури і штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, то суд дійшов висновку про те, що в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню.

При цьому, норми ч.3 ст.87 Закону України "Про державну службу" не скасовувались та неконституційними не визнавались, а відтак немає підстав вважати, що відповідач діяв неправомірно, не запропонувавши позивачу будь-яку іншу рівнозначну посаду, оскільки це є правом державного органу, а не обов`язком.

Як вже зазначалось вище, підставою для звільнення позивача із займаної посади є скорочення посади начальника Чорноморсько міжрегіонального управління Державної служби морського та річкового транспорту України, яку обіймав позивач, внаслідок зміни структури і штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України без скорочення чисельності державних службовців на підставі наказів Морської адміністрації № 74 від 31.03.2020р. "Про введення в дію структури Державної служби морського та річкового транспорту України", № 75 від 01.04.2020р. "Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік".

При цьому в матеріалах справи відсутні докази скасування наказів Державної служби морського та річкового транспорту України № 74 від 31.03.2020р. "Про введення в дію структури Державної служби морського та річкового транспорту України", № 75 від 01.04.2020р. "Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік", факту наявності таких обставин учасниками справи до доводилось та судами не встановлено.

Апеляційний суд зауважує, що оцінку правомірності здійснення скорочення посади начальника Чорноморсько міжрегіонального управління Державної служби морського та річкового транспорту України, яку обіймав позивач, внаслідок зміни структури і штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України в рамках даної справи суд не надає, оскільки вказане питання не є предметом розгляду даної справи.

Апеляційний суд також враховує, що у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 , Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України №256-к від 28.05.2020р. "Про внесення змін до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 08.05.2020 №190-к у п. 1 наказу Державної служби морського та річкового транспорту України 08.05.2020 № 190-к «Про звільнення ОСОБА_1 » слова та цифри "15 травня 2020 року" замінено словами та цифрами " 25 травня 2020 року"; Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України №332-к від 23.06.2020р. "Про внесення змін до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 08.05.2020 №190-к у п. 1 наказу Державної служби морського та річкового транспорту України 08.05.2020 № 190-к «Про звільнення ОСОБА_1 » слова та цифри "25 травня 2020 року " замінено словами та цифрами " 23 червня 2020 року"; Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України №373-к від 16.07.2020р. "Про внесення змін до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 08.05.2020 №190-к у п. 1 наказу Державної служби морського та річкового транспорту України 08.05.2020 № 190-к «Про звільнення ОСОБА_1 » слова та цифри "25 травня 2020 року " замінено словами та цифрами "06 липня 2020 року"; Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України №670-к від 09.11.2020р. "Про внесення змін до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 08.05.2020 №190-к у п. 1 наказу Державної служби морського та річкового транспорту України 08.05.2020 № 190-к «Про звільнення ОСОБА_1 » слова та цифри "06 липня 2020 року " замінено словами та цифрами " 29 жовтня 2020 року".

Тобто, вимоги ч. 5 ст. 87 Закону України "Про державну службу" відповідачем дотримано. Наказ Державної служби морського та річкового транспорту України №670-к від 09.11.2020р. "Про внесення змін до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 08.05.2020 № 190-к є чинним та, в тому числі в межах даного спору, не є предметом оскарження та судового розгляду.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції, що при прийнятті наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 08 травня 2020 року №190-к «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, в зв`язку з чим вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача від 08 травня 2020 року №190-к є необґрунтованими, безпідставними та задоволенню не підлягають.

При цьому, решта позовних вимог є похідними, у зв`язку з чим підстави для їх задоволення - відсутні.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1-ої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову ,так як звільнення позивача у зв`язку зі зміною структури та штатного розкладу державного органу (п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу") є обґрунтованим , відбулось в порядку ,встановленому Законом України "Про державну службу", не становило порушення ст. ч.1 ст.43 Конституції України та свавільного порушення права позивача на повагу до свого приватного життя в аспекті права формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру, гарантованого ст. 8 Конвенції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

(2) Висновки апеляційного суду:

Судом 1-ої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми матеріального та процесуального права, справу розглянуто повноважним складом суду, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, судове рішення прийнятне та підписано суддею, який зазначений у судовому рішенні.

Апеляційний суд доходить до висновку, щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги , та зміни чи скасування рішення суду 1-ої інстанції, а також вважає, що відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.8,19,55 Конституції України, ст. 6 та ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3, 6, 7, 242, 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30-ти днів.

Повне судове рішення складене та підписане 13 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя Кравець О.О.
Судді Коваль М.П. Зуєва Л.Є.