Справа № 160/434/21
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2021 року Справа № 160/434/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турової О.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі Комісії з розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -
12.01.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі Комісії з розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах щодо розгляду документів стосовно надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій відповідно до поданої заяви від 27.08.2020 року, оформлене протоколом №15 від 12 листопада 2020 року;
- зобов`язати Міністерство оборони України в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах повторно розглянути документи щодо надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій, з урахуванням всіх поданих ним документів, в тому числі і рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року, та прийняти рішення про задоволення його вимог та видати йому посвідчення учасника бойових дій.
В обґрунтування позовної заяви зазначається, що позивач в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року проходив строкову військову службу в саперній роті саперного батальйону в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області на посаді зам. командира першого взводу саперної роти саперного батальйону та за цей період неодноразово приймав участь в розмінуванні та ліквідації боєприпасів Великої Вітчизняної війни. В подальшому, оскільки на переконання ОСОБА_1 , він має право на отримання статусу учасника бойових дій на підставі п.11 ч.1 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту», останнім було надано пакет документів на розгляд комісії Міністерства оборони України з розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах, проте, протиправним рішенням відповідача, оформленим протоколом №15 від 12 листопада 2020 року, позивачеві було безпідставно відмовлено у наданні такого статусу, з посиланням на те, що у військовій частині та архівних установах відсутні будь-які документи, що підтверджують його участь в розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів, однак, факт участі ОСОБА_1 у здійсненні розмінування та знищення вибухонебезпечних предметів було встановлено рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у справі №173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018), яке також надавалось на розгляд відповідача та безпідставно ним не було взято до уваги. За наведених обставин, позивач вважає оскаржуване рішення відповідача протиправним та винесеним лише з формальних причин, а тому таким, що підлягає скасуванню і заявлені ним позовні вимоги мають бути задоволені.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року прийнято до розгляду вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження в адміністративній справі №160/434/21, призначено цю справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) з 18.02.2021 року, а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
11 березня 2021 року до суду від Міністерства оборони України надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач пред`явлений позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що ОСОБА_1 , звертаючись з заявою про надання статусу учасника бойових дій, окрім цієї заяви та копії військового квитка, яким підтверджується проходження ним військової служби в військовій частині НОМЕР_1 , м. Біла Церква, Київської області на посаді зам. командира взводу саперної роти саперного батальйону, та копії посвідчення класного спеціаліста військових сил СРСР серії НОМЕР_2 від 18.04.1985 року, жодного офіційного документа, яким підтверджується його участь в розмінуванні, не надав, у зв`язку із чим рішенням Комісії від 12.11.2020 року, оформленим протоколом №15, відповідно до пункту 11 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" позивачеві законно та обґрунтовано відмовлено у наданні статусу учасники бойових дій. Крім того, відповідач зауважував, що пунктом 13 Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, затвердженим Наказом Міністерства оборони України від 16.04.2020 № 122 (далі - Положення №122), передбачено, що за відсутності в особи з незалежних від неї причин необхідних документів, які підтверджують її право на отримання статусу учасника бойових дій, дозволяється брати до уваги завірені в установленому законодавством порядку показання свідків (не менше двох), які в період, що потребує підтвердження, разом із такою особою брали участь у збройній боротьбі у складі організацій, структур та формувань, зазначених в абзаці першому цього підпункту, та отримали статус учасника бойових дій за такий період, при цьому, позивач посилався ні на показання свідків, а на характеристику за підписом командира інженерно-саперної роти ОСОБА_2 , в якій зазначається, що ОСОБА_1 виконував бойові задачі по розмінуванню, та на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018року у справі № 173/1759/17 (провадження № 2-о/173/12/2018). Про наявність будь-яких додаткових підстав щодо надання йому статусу учасника бойових дій при поданні документів на розгляд Комісії позивач не зазначав. Враховуючи вищезазначене, відповідач зауважує, що, на його думку, Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області некоректно трактуються вимоги пункту 13 Положення №122 стосовно застосування показань свідків при прийнятті рішення Комісією. Вищезазначена норма Положення №122 стосується осіб, які визначені підпунктом 14 пункту 13 цього Положення, а саме тих, які брали участь у всіх формах збройної боротьби за незалежність України у XX столітті у складі Української повстанської армії, Української повстанської армії отамана Тараса Боровця (Бульби) "Поліська Січ", Української народної революційної армії (УНРА), Організації народної оборони "Карпатська Січ", Української військової організації (УВО), збройних підрозділів Організації українських націоналістів і відповідно до Закону України "Про правовий статус та вшанування пам`яті борців за незалежність України у XX столітті" визнані борцями за незалежність України у XX столітті. Тому підстав для прийняття комісією позитивного рішення щодо надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій немає, а винесена відмова є правомірною.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з ч.1 ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Частиною 4 статті 243 КАС України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст.ст. 257-262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року проходив строкову військову службу в саперній роті саперного батальйону в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області на посаді зам. командира першого взводу саперної роти саперного батальйону, що підтверджується копією військового квитка серії ВЧ № НОМЕР_4 та копією скороченого послужного списку ОСОБА_1 (особистий номер С-192842), наявними в матеріалах справи.
Для підтвердження своєї участі у здійсненні розмінування та знищенні вибухонебезпечних предметів позивач звернувся до військової частини в м. Біла Церква Київської області. Звідки отримав відповідь командира військової частини НОМЕР_5 про те, що всі документи військової частини до 2002 року були передані до Державного Галузевого архіву м. Києва.
На його звернення до Галузевого державного архіву МО України, позивач отримав відповідь про те, що документи військової частини НОМЕР_1 на зберігання до архіву не надходили. Та йому рекомендовано було звернутись до Одеського територіального архівного відділу ГДА МО України.
З Одеського територіального архівного відділу галузевого державного архіву МО України позивач отримав архівну довідку від 29.05.2013 року № 306/п, згідно з якою в перевірених наказах командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) за період з 20.05.1985 року по 05 травня 1986 року виїзд на розмінування та прибуття з розмінування ОСОБА_1 не значиться.
В архівній довідці Одеського територіального архівного відділу галузевого державного архіву МО України від 07.11.2013 року №933/п позивачеві додатково повідомили, що на зберіганні Одеського територіального архівного відділу ГДА МОУ знаходяться особові справи офіцерів та прапорщиків, що загинули (померли) під час проходження військової служби, а також засуджених військовим судом. Інші особові справи на зберігання в архівний відділ не приймаються.
Таким чином при зверненні до військової частини, а також до архівних установ документів, які б посвідчили участь позивача у розмінуванні останньому отримати не вдалось.
Для підтвердження факту його участі у розмінуванні та ліквідації боєприпасів Великої Вітчизняної війни Петрюк В.В. звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з завою про встановлення факту, що має юридичне значення.
Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у цивільній справі №173/1759/17 (провадження № 2-0/173/12/2018), яке набрало законної сили 16.05.2018 року, вимоги за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Верхньодніпровський об`єднаний районний військовий комісаріат Дніпропетровської області про встановлення факту, що має юридичне значення, задоволено та встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 , неодноразово приймав участь у розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів під час проходження строкової військової служби в період з 26.05.1986 року по 05.05.1986 року у в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області.

Так, вищезазначеним рішенням суду також встановлено, що:

«заявник ОСОБА_1 , в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року проходив строкову військову службу в саперній роті саперного батальйону в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області на посаді зам. командира першого взводу, що підтверджується даними військового квитка, дослідженого в судовому засіданні.

Заявник просить встановити йому факт, що має юридичне значення, а саме, що він приймав участь у розмінуванні та знищенні боєприпасів та вибухонебезпечних предметів під час проходження строкової військової служби в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року у в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області. Давши пояснення, що під час проходження військової служби він не менше 20-25 раз приймав участі у розмінуванні. Тобто знищенні боєприпасів, що залишились після Великої Вітчизняної війни.

Факт, що заявник приймав участь у розмінуванні підчас проходження військової служби підтверджується показаннями свідка ОСОБА_3 , який допитаний в порядку судового доручення. Пояснив, що він був командиром 1-го взводу саперної роти в/ч 62916 у 1985 році. ОСОБА_1 був його замісником. ОСОБА_1 приймав разом ним участь у розмінуванні не менше 10 раз. Він пам`ятає, що в 1985 році з третьої площадки смт. Десна він забрав ОСОБА_1 в роту на сьому площадку в м. Біла Церква. А через деякий час він разом з ОСОБА_1 виїхали на розмінування боєприпасів в Гайок Київської області, де люди копали ставок та знайшли декілька мін та снарядів. Також навів інші приклади участі в розмінуванні. Та пояснив, що вони розміновували боєприпаси, гранати, розібраний артилерійський снаряд. Розмінування здійснювали в одному і тому ж місці, в лісі.

Крім показань свідка, участь ОСОБА_1 в розмінуванні підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. А саме: довідкою Верхньодніпровського районного військового комісаріату Дніпропетровської області від 07.09.2017 року № 09, згідно якої підтверджується, що ОСОБА_1 , в період з 24.10.1984 року по 26.05.1986 року проходив військову службі у Збройних силах на посадах рядового та сержантського складу.

Характеристикою за підписом командира інженерно-саперної роти в/ч 62916 гв.капітана ОСОБА_2 , в якій зазначається в тому числі і те, що ОСОБА_1 , виконував бойові задачі по розмінуванню.

Послужним списиком із особової справи, в якому зазначено, що ОСОБА_1 , 24.10.1984 року призваний на військову службу. З 31.10.1984 року по 06.05.1985 року - курсант в/ч НОМЕР_6 . З 06.05.1985 року по 05.05.1986 року замісник командира інженерно-саперного взводу.

Посвідченням класного спеціаліста військових сил СРСР, серія НЮ-83 № 028671 від 18.04.1985 року, згідно якого вказується, що ОСОБА_1 , присвоєна класна кваліфікація при видачі посвідчення сапер-розвідник ІІІ класу наказом командира в/ч НОМЕР_6 від 18.04.1985 року № 33.

Судом встановлено, що заявник намагався вирішити дане питання в позасудовому порядку, в зв`язку з чим надавав запити до військової частини, де проходив військову службу, та отримав відповідь, що документація військової частини, складена до 2002 року, передана до архівних установ. Також заявник звертався до Державного Галузевого архіву в м. Києві та Одеського територіального архівного відділу ГДА МО України, але отримав відповіді, що документи в/ч НОМЕР_7 на зберігання до архівних установ не надходили.

Оцінюючи всі надані суду докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт, що заявник ОСОБА_1 , приймав участь у розмінуванні та знищенні боєприпасів та вибухонебезпечних предметів під час проходження строкової військової служби 26.05.1985 року по 05.05.1986 року в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року у в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області. Дана участь відбувалась неодноразово - не менше 10 раз.

Документально підтвердити даний факт в позасудовому заявник не має можливості. Так як необхідні для підтвердження даного факту документи були передані з військової частини до архівних установ, але у архівних установах відсутні, що підтверджується наданими заявнику відповідями військової частини та Державного Галузевого архіву в м. Києві та Одеського територіального архівного відділу ГДА МО України».

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року у цивільній справі №173/1759/17 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Верхньодніпровський об`єднаний районний військовий комісаріат Дніпропетровської області про встановлення факту, що має юридичне значення, виправлено допущену описку у другому абзаці резолютивної частини рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05.04.2018 року та вважати правильним: «Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 , неодноразово приймав участь у розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів під час проходження строкової військової служби в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року у в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області».

27 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Комісії Міністерства оборони України з розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах з заявою, в якій просив розглянути документи на надання йому статусу учасника бойових дій, як особі визначеною рішенням суду, яка приймала участь у розмінуванні та знищені вибухово-небезпечних предметів під час проходження строкової військової служби.

До вищезазначеної заяви ОСОБА_1 надано копії наступних документів: паспорта громадянина України, ідентифікаційного коду, посвідчення сапера-розвідника 3-го класу серії НОМЕР_8 , військового квитка серії ВЧ № НОМЕР_4 , скороченого послужного списку ОСОБА_1 (особистий номер С-192842), архівної довідки №933 від 07.11.2013 р., довідки галузевого державного архіву МО України, відповідь командира в/ч НОМЕР_5 , характеристики ОСОБА_1 , рішення суду від 05 квітня 2018 року у справі №173/1759/17, ухвала суду від 03 липня 2020р. у справі №173/1759/17.

Вказана заява зареєстрована відповідачем 27.08.2020р. за №П-34.

Крім того, 27 серпня 2020 року ОСОБА_1 також надав до Комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій пояснювальну записку, в якій додатково зазначив, що рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у справі № 173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018) встановлено факт його участі в розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів під час проходження строкової військової служби з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року.

Вищезазначені пояснення зареєстровані відповідачем 27.08.2020р. за №3136.

Протоколом засідання Комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах №15 від 12 листопада 2020 року було відмовлено ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій відповідно до п.11 ч.1 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ухвалено повернути документи до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, у зв`язку із наявністю наказів командира військової частини НОМЕР_9 в архівній установі і відсутністю в них будь-яких підтверджень участі громадянина ОСОБА_1 в розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів.

Незгода позивача з рішенням відповідача щодо відмови йому у наданні статусу учасника бойових дій за результатами розгляду його заяви, зумовила звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. №3551-ХІІ визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

При цьому, п.11 ч.1 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що учасниками бойових дій визнаються, зокрема,: особи, які у складі груп піротехнічних робіт (груп розмінування) залучалися до безпосереднього виконання завдань щодо розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів на території України, та особи, які на мінних тральщиках брали участь у траленні бойових мін у територіальних і нейтральних водах у воєнний і повоєнний час.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що для визнання учасником бойових дій передбачено сукупність таких умов: безпосереднє виконання завдань щодо розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів на території України; або участь особи, які у складі груп піротехнічних робіт (груп розмінування) та які на мінних тральщиках брали участь у траленні бойових мін у територіальних і нейтральних водах у воєнний і повоєнний час.

Наказом Міністерства оборони України від 16.04.2020р. №122 затверджено Положення про комісії оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни Міністерства (далі Положення №122), зареєстроване в Міністерстві юстиції України 24.04.2020р. за №379/34662, та Інструкцію про порядок видачі в Міністерстві оборони України посвідчень учасника бойових дій, нагрудних знаків "Ветеран війни - учасник бойових дій" та листів талонів на право одержання проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості, зареєстровану в Міністерстві юстиції України 24.04.2020р. за №380/34663.

Також Наказом Міністерства оборони України від 16.04.2020р. №122 утворено комісії: в Міноборони - з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни; в Генеральному штабі Збройних Сил України, Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, військових частинах НОМЕР_10 , НОМЕР_11 , командуваннях видів Збройних Сил України, оперативних командуваннях "Північ", "Південь", "Схід" та "Захід" - з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій.

Відповідно до пункту 1 Положення №122 (тут і далі в редакції, чинній станом на час прийняття спірного рішення) Комісії створюються: у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони) - з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни.

Підпунктом «а» пункту 6 Положення №122 визначено, що на Комісію Міноборони покладається вирішення питань, зокрема, про визнання учасниками бойових дій відповідно до пунктів 1 - 5, 7 - 18 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Приписами пункту 12 Положення №122 передбачено, що комісії зобов`язані:

приймати до розгляду заяви громадян про визнання їх учасниками бойових дій, учасниками війни відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

реєструвати заяви в спеціальній книзі обліку;

розглядати заяви та інші документи в місячний строк з дня їх отримання;

робити запити до відповідних архівних установ (за потреби), про що повідомляти заявника;

заслуховувати (за потреби) пояснення осіб, які подали заяви, свідків, досліджувати інші докази особистої участі заявника в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (сил);

доводити рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві, до відома громадянина в письмовій формі, а також роз`яснювати порядок його оскарження;

розглядати документи стосовно надання статусу учасника бойових дій, учасника війни відповідно до частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а в разі відсутності підстав, що підтверджуються документами, - повертати їх до військових частин (органів, підрозділів), установ, закладів чи особисто заявнику з метою подальшого доопрацювання;

проводити засідання Комісії не рідше ніж один раз на місяць (за наявності документів).

Згідно з підпунктом 3 пункту 13 Положення №122 Комісії приймають рішення про надання особам статусу учасника бойових дій на підставі таких документів:

- для військовослужбовців, які брали участь у розмінуванні чи траленні бойових мін:

заява військовослужбовця або клопотання командира (начальника);

копія посвідчення спеціаліста з розмінування;

витяг із наказу командира військової частини про призначення до групи розмінування (тралення бойових мін);

витяг із наказу командира військової частини про виїзд у складі групи на розмінування (тралення бойових мін);

акт про виконання робіт із розчищення місцевості (територіальних і нейтральних вод) від вибухонебезпечних речовин (бойових мін).

Крім того, пунктом 15 Положення №122 передбачено, що крім документів, зазначених у пунктах 13 - 14 цього Положення, підставами для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни можуть бути такі документи:

оригінали довідок відповідного періоду, підписані й завірені печаткою;

партизанський квиток;

посвідчення учасника підпілля;

посвідчення до знака "За розмінування";

грамоти, фотографії (оригінали);

газетні матеріали періоду, який потребує підтвердження;

історичні довідки, документи та інші архівні матеріали;

документи потрібного періоду, де зазначено прізвище, ім`я, по батькові заявника;

документи, які підтверджують службу чи роботу заявника у відповідний період;

інші документи, на підставі яких можна зробити достовірний висновок про участь у бойових діях.

При цьому, пунктом 17 Положення №122 визначено, що у разі встановлення судом факту участі особи в бойових діях чи інших подіях, що надає право на визнання її учасником бойових дій, учасником війни, відповідно до частини першої статті 6 та статті 9 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", таке рішення суду є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій, учасника війни. Рішення суду підлягає зберіганню разом з іншими документами.

Відповідно до пунктів 20-21 Положення №122 рішення Комісії оформлюється протоколом. Протоколи засідання Комісії та підтвердні документи, на підставі яких прийнято рішення, підготовлені та сформовані відповідно до вимог законодавства, передаються на зберігання до Галузевого державного архіву Міністерства оборони України.

Згідно з п.2 Інструкції про порядок видачі в Міністерстві оборони України посвідчень учасника бойових дій, нагрудних знаків "Ветеран війни - учасник бойових дій" та листів талонів на право одержання проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 16.04.2020р. №122, та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.04.2020р. за №380/34663, передбачено, що підставою для видачі посвідчення учасника бойових дій, нагрудного знака та листів талонів є рішення (витяг з протоколу) комісій Міноборони, Генерального штабу Збройних Сил України (далі - Генеральний штаб), Адміністрації ДССТ, військових частин НОМЕР_10 , НОМЕР_11 , командувань видів Збройних Сил України, оперативних командувань "Північ", "Південь", "Схід" та "Захід" (далі - оперативні командування) з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (далі - Комісії) або рішення міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Як слідує з оскаржуваного рішення Комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах, оформленого протоколом №15 від 12 листопада 2020 року, ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій відповідно до п.11 ч.1 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у зв`язку із наявністю наказів командира військової частини НОМЕР_9 в архівній установі і відсутністю в них будь-яких підтверджень участі громадянина ОСОБА_1 в розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів.

У відзиві відповідач також наголошує, що позивачем при зверненні із заявою про надання статусу учасника бойових дій не було надано жодного офіційного документа, яким би підтверджувалась його участь в розмінуванні, крім копії військового квитка та копії посвідчення класного спеціаліста військових сил СРСР.

Разом з тим, суд не погоджується з такою позицією відповідача та вважає є помилковою, з огляду на те, що, як встановлено судом та не заперечується відповідачем, позивачем при зверненні 27.08.2020р. із заявою про надання статусу учасника бойових дій було надано відповідачу рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у цивільній справі №173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018), яке набрало законної сили 16.05.2018 року, яким вимоги за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Верхньодніпровський об`єднаний районний військовий комісаріат Дніпропетровської області про встановлення факту, що має юридичне значення було задоволено та встановлено факт , що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 , неодноразово приймав участь у розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів під час проходження строкової військової служби в період з 26.05.1986 року по 05.05.1986 року у в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області, а також ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року у цивільній справі №173/1759/17 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Верхньодніпровський об`єднаний районний військовий комісаріат Дніпропетровської області про встановлення факту, що має юридичне значення, якою виправлено допущену описку у другому абзаці резолютивної частини рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05.04.2018 року та вважати правильним: «Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 , неодноразово приймав участь у розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів під час проходження строкової військової служби в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року у в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області».

Вказані рішення та ухвала Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області у цивільній справі №173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018) також безпосередньо вказані ОСОБА_1 у додатках до його заяви від 27.08.2020р., яка цієї дати зареєстрована відповідачем за вх. №П-34, а також на них зроблено посилання у поясненнях позивача від 27.08.2020р., зареєстрованих відповідачем 27.08.2020р. за вх.№3136.

Проте, відповідач в оскаржуваному рішенні взагалі проігнорував ці судові рішення та не надав оцінку можливості використання їх у якості підстави для надання позивачеві статусу учасника бойових дій.

Натомість, як зазначалося вище, Положення №122 містить пряму норму, якою чітко визначено, що у разі встановлення судом факту участі особи в бойових діях чи інших подіях, що надає право на визнання її учасником бойових дій, учасником війни, відповідно до частини першої статті 6 та статті 9 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", таке рішення суду є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій, учасника війни (пункт 17 Положення №122).

Отже, рішення суду, яким встановлено факт участі особи в подіях, що надає право на визнання її учасником бойових дій відповідно до частини першої статті 6 та статті 9 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій.

Так, рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у цивільній справі №173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018), яке набрало законної сили 16.05.2018 року, з урахуванням ухвали Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року у цій справі, встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 , неодноразово приймав участь у розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів під час проходження строкової військової служби в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року у в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області.

При цьому, відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Тобто, учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи.

Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами визначеними процесуальним законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.12.2018 року у справі №К/9901/6161/18.

При цьому, відповідачем не надано суду будь-яких доказів, які заперечують встановлені обставини у справі №173/1759/17.

Тобто, з викладеного суд робить висновок, що обставини у даній справі, встановлені у ході судового розгляду цивільної справи №173/1759/17, можуть не доказуватися у межах даної справи, оскільки вищезазначені рішення суду є чинними, не скасовані та набрали законної сили.

Таким чином, рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у цивільній справі №173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018), яке набрало законної сили 16.05.2018 року, з урахуванням ухвали Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року у цій справі, яким встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 , неодноразово приймав участь у розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів під час проходження строкової військової служби в період з 26.05.1985 року по 05.05.1986 року у в/ч НОМЕР_1 в м. Біла Церква Київської області, є прямою підставою для надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій у розумінні приписів пункту 17 Положення №122, оскільки цим рішенням встановлено факт участі позивача в подіях (прийняття участі у розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів на території України), що надає право на визнання його учасником бойових дій відповідно до пункту 11 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Натомість відповідач, приймаючи оскаржуване рішення про відмову ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій відповідно до п.11 ч.1 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оформлене протоколом №15 від 12 листопада 2020 року, безпідставно та протиправно проігнорував це рішення суду, чим порушив приписи Положення №112 і зробив необґрунтований висновок про відсутність у позивача офіційних документів, якими б підтверджувалася його участь у розмінуванні.

У відзиві на позов відповідачем вказано, що, на його думку, Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області некоректно трактуються вимоги пункту 13 Положення №122 стосовно застосування показань свідків при прийнятті рішення Комісією, оскільки вищезазначена норма Положення №122 стосується осіб, які визначені підпунктом 14 пункту 13 цього Положення, а саме тих, які брали участь у всіх формах збройної боротьби за незалежність України у XX столітті у складі Української повстанської армії, Української повстанської армії отамана Тараса Боровця (Бульби) "Поліська Січ", Української народної революційної армії (УНРА), Організації народної оборони "Карпатська Січ", Української військової організації (УВО), збройних підрозділів Організації українських націоналістів і відповідно до Закону України "Про правовий статус та вшанування пам`яті борців за незалежність України у XX столітті" визнані борцями за незалежність України у XX столітті, тому підстав для прийняття Комісією позитивного рішення щодо надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій немає, однак, такі доводи відповідача не можуть бути взяті судом до уваги, з огляду на таке. По-перше, як слідує зі спірного рішення, вищенаведені доводи не були покладені відповідачем в його основу при прийнятті та не зазначені в ньому, а відтак, суб`єкт владних повноважень позбавлений можливості посилатися як на підстави для прийняття спірного рішення на ті обставини, які у цьому рішенні взагалі вказані не були, по-друге, наведені відповідачем доводи не відповідають дійсності, оскільки, як слідує зі змісту рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у цивільній справі №173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018), судом взагалі не трактувалися приписи п.13 Положення №122 і це рішення прийнято без посилання на цю норму, тим більше, що нею (п.13 Положення №122) врегульовано не дії суду під час встановлення факту участі особи в бойових діях чи інших подіях, що надає право на визнання її учасником бойових дій, учасником війни, відповідно до частини першої статті 6 та статті 9 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а регламентовано дії саме Комісії Міноборони при прийнятті рішення про надання особам статусу учасника бойових дій.

При цьому суд наголошує, що рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у цивільній справі №173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018) та ухвала Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року у цій справі є такими, що набрали законної сили, а, отже, є обов`язковим для виконання і підстави для їх незастосування відсутні.

Також суд зауважує, що відповідач безпідставно зазначив в оскаржуваному рішенні про те, що у наданні позивачеві статусу учасника бойових дій слід відмовити у зв`язку із наявністю наказів командира військової частини НОМЕР_9 в архівній установі і відсутністю в них будь-яких підтверджень участі громадянина ОСОБА_1 в розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів, оскільки, як слідує з наданої ОСОБА_1 архівної довідки Одеського територіального архівного відділу галузевого державного архіву МО України від 07.11.2013 року №933/п, в ній зазначено, що на зберіганні Одеського територіального архівного відділу ГДА МОУ знаходяться особові справи офіцерів та прапорщиків, що загинули (померли) під час проходження військової служби, а також засуджених військовим судом, а інші особові справи на зберігання в архівний відділ не приймаються, з чого безпосередньо слідує, що в перевірених цією архівною установою наказах командира військової частини НОМЕР_9 позивач і не може значитися, оскільки на зберіганні в цій архівній установі наявні лише особові справи офіцерів та прапорщиків, що загинули (померли) під час проходження військової служби, а також засуджених військовим судом, тобто ті, серед яких особова справа позивача і не може знаходитися, бо він не відноситься до категорії таких осіб, що відповідачем не спростовано.

За наведених обставин, суд доходить висновку, що оскаржуване рішення Комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах, оформлене протоколом №15 від 12 листопада 2020 року, про відмову ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій є протиправним та підлягає скасуванню.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 16 травня 2019 року у справі №826/17220/17 та від 20.02.2020 року у справі №0940/2394/18.

Суд наголошує, що відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі №2а-204/12).

Виходячи з наведених норм права та встановлених у справі дійсних обставин, беручи у сукупності подані докази та встановленні юридичні факти суд дійшов висновку, що позивачем доведено його участь у виконанні завдань щодо розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів на території України.

Цей факт встановлено рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у цивільній справі №173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018), яке набрало законної сили 16.05.2018 року, з урахуванням ухвали Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року у цій справі, і це рішення є прямою підставою для надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій у розумінні приписів пункту 17 Положення №122, оскільки цим рішенням встановлено факт участі позивача в подіях (прийняття участі у розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів на території України), що надає право на визнання його учасником бойових дій відповідно до пункту 11 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Тобто, наявність вказаного судового рішення в силу законодавчих приписів п.17 Положення №122 є прямою та беззаперечною підставою для надання позивачеві статусу учасника бойових дій, що виключає дискрецію суб`єкта владних повноважень при прийнятті такого рішення щодо позивача за відсутності альтернативного варіанту поведінки.

Зважаючи на викладене, суд доходить висновку, що ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення відповідача та зобов`язання останнього прийняти рішення про надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій на підставі поданих ним документів, в тому числі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у цивільній справі №173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018).

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача видати позивачеві посвідчення учасника бойових дій встановленого законодавством зразка, то суд зазначає, що вирішенню питання про видачу посвідчення учасника бойових дій повинно передувати прийняття відповідного рішення про надання статусу учасника бойових дій, яке й є підставою для видачі посвідчення у розумінні вищенаведених приписів п.2 Інструкції про порядок видачі в Міністерстві оборони України посвідчень учасника бойових дій, нагрудних знаків "Ветеран війни - учасник бойових дій" та листів талонів на право одержання проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 16.04.2020р. №122, та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.04.2020р. за №380/34663.

З огляду на наведене, позовні вимоги у цій частині є передчасними та направлені на захист ще не порушеного права, що суперечить статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, так як судовому захисту підлягає лише порушене право позивача, а тому у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як свідчать матеріали справи, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 72-74, 78, 241-246, 250, 260-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Міністерства оборони України в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни (, просп. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ, 03168) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах про відмову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) у наданні статусу учасника бойових дій відповідно до поданої заяви від 27.08.2020 року, оформлене протоколом №15 від 12 листопада 2020 року.

Зобов`язати Міністерство оборони України в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах прийняти рішення про надання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) статусу учасника бойових дій на підставі поданих ним документів, в тому числі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у цивільній справі №173/1759/17 (провадження №2-0/173/12/2018).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Міністерства оборони України (, просп. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ, 03168) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 19 березня 2021 року.

Суддя: О.М. Турова