Справа № 522/7797/21
Суддя: Свячена Ю. Б.
Дата ухвалення: 2021-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/7797/21
Провадження № 2-а/522/237/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Свячена Ю.Б.,

при с екретарі ОСОБА_1 ,

сторони в судове засідання не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 03 грудня 2021 року № 70 про примусове повернення в країну походження громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 03 грудня 2021 № 70 про примусове повернення в країну походження громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 грудня 2021 працівниками ГУ ДМС України в Одеській області відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було складено рішення № 70 про примусове повернення до країн походження із зобов`язанням залишити територію України до 02 січня 2021 включно. Зазначене рішення було прийняте на підставі постанови про накладення адміністративного стягнення, якою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП. Посилаючись на невідповідність зазначеного рішення вимогам постанови КМУ № 259 від 18.03.2020 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції на період установлення на всій території України карантину», позивач просив суд задовольнити його позовні вимоги.

07 травня 2021 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання на 22 липня 2021 року.

07 червня 2021 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він не визнає позовні вимоги та зазначає наступне. 03.12.2020, співробітниками Суворовського ВП у м. Одесі ГУ НП України в Одеській області за адресою вул. Академіка Заболотного м. Одеса було виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зі слів громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній раз він прибув на територію України автотранспортним засобом 06.12.2019, з метою працевлаштування в ТОВ «ВОЙС ОФ СКАЙ» менеджером оптової торгівлі. На даний час офіційно ніде не працює. Державний кордон перетнув КПП України «Маяки-Удобне» за паспортним документом для виїзду за кордон на його ім`я серії НОМЕР_1 . 21.10.2019 громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні, строк дії якої закінчився 26.09.2020. Встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , територію України не покинув у зв`язку з незнанням законодавства України та карантином на території України спричиненим коронавірусною хворобою (СОVІD-19). Про те, що він є нелегальним мігрантом розуміє, із заявою для добровільного повернення не звертався. Однак, порушив правила перебування іноземців на території України, а саме ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування іноземців в Україні за що 03.12.2020 був притягнутий до адміністративної відповідальності у встановлений законом порядку. 03.12.2020 ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення № 70 про примусове повернення в країну походження громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 02.01.2021 на підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

16 липня 2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він зазначає, що станом на час розгляду справи в суді на території України установлений та діє карантин. Позивач обґрунтовуючи незаконність рішення про примусове повернення до країни походження із зобов`язанням залишити територію України посилається на ч. 4. Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих назапобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVAD-19)" від 17.03.2020 та постанову КМУ № 259 від 18.03.2020 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції на період установлення на всій території України карантину».

У судове засідання 22 липня 2021 року з`явилися представник позивача та представник відповідача. Від представника позивача - Хажинського Р.М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неявкою в судове засідання позивача. Представник відповідача - Діордіца В.В. у судовому засіданні проти задоволення клопотання не заперечував. Сторонам роз`яснено права та обов`язки. Оголошено перерву на 06 жовтня 2021 року.

З 30 серпня 2021 року по 20 вересня 2021 року суддя Свячена Ю.Б. знаходилася у щорічній основній відпустці.

У судове засідання 06 жовтня 2021 року з`явилися позивач та його представник. Представник відповідача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Позивачу роз`яснено права та обов`язки. Позивач та його представник надали пояснення.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи положення ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.

Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Положеннями ст. 26 Конституції України встановлено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Консти туцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні та встановлення порядку їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Відповідно до ч. 3 ст. 3 розділу I Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно з ч. 1 ст. 9 розділу ІІ Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Судом встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув на територію України автотранспортним засобом 06.12.2019, з метою працевлаштування в ТОВ «ВОЙС ОФ СКАЙ» менеджером оптової торгівлі. На даний час офіційно ніде не працює. Державний кордон перетнув КПП України «Маяки-Удобне» за паспортним документом для виїзду за кордон на його ім`я серії НОМЕР_1 .

21.10.2019 громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні, строк дії якої закінчився 26.09.2020.

03.12.2020, співробітниками Суворовського ВП у м. Одесі ГУ НП України в Одеській області за адресою вул. Академіка Заболотного м. Одеса було виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

03.12.2020 за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, стосовно громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 004129 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 03.12.2020 ПН МОД № 004170 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн. 00 коп.

03.12.2020 ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення № 70 про примусове повернення в країну походження громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 02.01.2021.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Позивач обґрунтовуючи, на його думку, незаконність рішення відповідача від 03 грудня 2021 № 70 про примусове повернення до країни походження із зобов`язанням залишити територію України посилався на ч. 4. Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVAD-19)" від 17.03.2020, відповідно до якого до іноземців та осіб без громадянства, які не змогли виїхати за межі України або не змогли звернутися до територіальних органів/підрозділів Державної міграційної служби України із заявою про продовження строку перебування на території України та/або про обмін посвідки на тимчасове/постійне проживання у зв`язку із введенням карантину, не застосовується адміністративна відповідальність за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, якщо такі порушення настали в період чи внаслідок встановлення карантину. Оформлення документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, у період дії карантину здійснюється за місцем звернення особи.

Разом з цим суд зауважує на тому, що вищевказана норма стосується іноземців, які не змогли виїхати за межі України або не змогли звернутися до територіальних органів/підрозділів Державної міграційної служби України із заявою про продовження строку перебування на території України та/або про обмін посвідки на тимчасове/постійне проживання у зв`язку із введенням карантину.

Доказів того, що позивачем вчинялися будь-які дії для встановлення свого легального перебування на території України не надано, як і доказів того, що саме через запровадження карантинних заходів у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVAD -19) він не зміг вчинити такі дії. Окрім того, позивач не був позбавлений права подати усі необхідні документи шляхом поштового чи електронного зв`язку до відповідної установи з метою набуття легального статусу на території України.

Доказів того, що позивач звертався до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про продовження строку перебування на території України або про перешкоди такому зверненню, або про наміри звернення з заявою про продовження строку перебування на території України суду не надав.

Відповідно до ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 16 Кодексу України про адміністративні правопорушення іноземці і особи без громадянства, які перебувають на території України, підлягають адміністративній відповідальності на загальних підставах з громадянами України. Питання про відповідальність за адміністративні правопорушення, вчинені на території України іноземцями, які згідно з чинними законами та міжнародними договорами України користуються імунітетом від адміністративної юрисдикції України, вирішуються дипломатичним шляхом.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 259 від 18.03.2020 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції на період установлення на всій території України карантину» (в редакції від 18.03.2020) з метою запобігання порушенням законодавства у сфері міграції на період установлення на всій території України карантину Кабінет Міністрів України постановляє:

1. Оформлення документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи її спеціальний статус у період установлення на всій території України карантину здійснюється за місцем звернення особи.

2. Установити, що:

тимчасово, на період установлення на всій території України карантину та протягом 30 днів з дня його відміни, до іноземців та осіб без громадянства, які порушили законодавство у сфері міграції в частині недотримання ними строку перебування на території України чи оформлення, обміну посвідки на постійне або тимчасове проживання, якщо такі порушення настали в період або внаслідок установлення карантину, не застосовуються заходи адміністративного впливу;

іноземці та особи без громадянства, які не змогли виїхати за межі України або в установленому порядку звернутися до територіальних органів/підрозділів Державної міграційної служби із заявою про продовження строку перебування на території України та/або про оформлення, обмін посвідки на постійне або тимчасове проживання у зв`язку із установленням карантину, якщо строк звернення для оформлення таких документів настав у період установлення на всій території України карантину, у строк до 30 днів з дня відміни карантину звертаються в установленому порядку до територіальних органів/підрозділів Державної міграційної служби для продовження строку перебування на території України чи оформлення, обміну посвідки на постійне або тимчасове проживання.

З матеріалів справи наданих до адміністративного позову та відзиву на позовну заяву доказів того, що саме через запровадження карантинних заходів у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVAD -19) позивача не зміг вчинити такі дії, до суду не надано.

Відповідно до пункту 2 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція) терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно із ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканість його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Позивачем у позовній заяві зазначено, що працівниками ГУ ДМС України в Одеській області в порушення зазначених положень не з`ясовано факту наявності міцних соціальних зв`язків в Україні та не взято до уваги відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України.

Позивачем у судовому засіданні не надано доказів того, що він має на території України сім`ю чи малолітню дитину. Окрім того, Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі N 522/14416/18 наголосив на тому, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Водночас суд відхиляє посилання позивача на те, що відповідачем не взято до уваги відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України, оскільки зазначені обставини не спростовують порушення позивачем міграційного законодавства України.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що рішення про примусове повернення не було доведено до нього мовою, якою він володіє, адже зміст усіх матеріалів особової справи були роз`яснені позивачу відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» з особою, яка не розуміє державної мови, працівник державного органу спеціального призначення з правоохоронними функціями може спілкуватися мовою, прийнятною для сторін, а також за допомогою перекладача.

Також позивачу доведена інформація про можливість звернення до Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, та про те, що рішення ГУ ДМС в Одеській області позивач може оскаржити в судовому порядку.

Доводи позивача про нескоєння ним жодних дій, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, що можуть бути підставою для примусового повернення іноземців за межі України, суд вважає необґрунтованими, оскільки сам факт нелегального перебування на території України (що не заперечується самим позивачем) та невжиття при цьому жодних заходів щодо легалізації свого перебування на території України (звернення до органів ДМС і заявами про продовження строку перебування в Україні, тощо), і є діями, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про імміграцію" заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами., які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Отже, позивачу для зверненням із заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну потрібно знаходитись на території України на законних підставах, що не знаходить свого підтвердження.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, на ГУ ДМС України в Одеській області, як на суб`єкта владних повноважень законодавцем покладено обов`язок щодо вчинення дій на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

"На підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень, крім того, що має бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України, зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

"У межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. Під встановленими законом повноваженнями прийнято розуміти як ті, на наявність яких прямо вказує закон - так звані "прямі повноваження", так і повноваження, які прямо законом не передбачені, але безпосередньо випливають із положень закону і є необхідними для реалізації суб`єктом владних повноважень своїх функцій (завдань) так звані "похідні повноваження".

"У спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення суб`єктом владних повноважень та його перевірку на відповідність вищезазначеним принципам, та, водночас, зважаючи на особливості дискреційних повноважень такого суб`єкта владних повноважень.

Особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.

Так, відповідно ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Тобто, законодавець в розумінні вищезазначених норм права не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України.

Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Водночас, пасивна поведінка позивача щодо не реалізації своїх прав ні в якому разі не може ставитись у вину органу державної влади.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, суд доходить висновку, що після закінчення терміну перебування в Україні, реалізуючи принцип "ефективного засобу" послідовним є прийняття рішення відповідачем про примусове повернення в країну походження.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлено Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року N 3773-VI.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону N 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону N 3773-VI, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону N 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Крім того, процедура продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року N 150 "Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України" (далі - Порядок).

Так, положеннями підпункту 2 пункту 2 Порядку, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно до пункту 2 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року N 353/271/150 (далі - Інструкція) терміни "примусове повернення" та "примусове видворення" означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.

Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

При цьому, чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України.

В даному випадку спірне рішення повинно оцінюватися на відповідність дотримання принципу законності. Такий принцип відображено у частині другій статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обгрунтованим.

При цьому судом враховано, що позивачем не наведено умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання його особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність видів поводження та покарання від 1984 року та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Поряд з цим, позивачем не надано доказів звернення до ГУ ДМС України в Одеській області та інших територіальних підрозділів ДМС України для добровільного повернення в країну походження або з заявою про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно п. 41 висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, з урахуванням усіх обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 03 грудня 2021 № 70 про примусове повернення в країну походження громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідає вимогам чинного законодавства.

Викладені у позові доводи не дають підстав для висновку про неправомірність прийнятого рішення, а відтак, позов має бути залишеним без задоволення.

Керуючись, ст. ст. 72-74, 77, 90, 242-246, 250, 255, 288 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 03 грудня 2021 року № 70 про примусове повернення в країну походження громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання через Приморський районний суд м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 08 жовтня 2021.

Суддя: Свячена Ю.Б.