Справа № 640/3262/21
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2021-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2021 року м. Київ № 640/3262/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

суддів: Балась Т.П., Літвінової А.В.

при секретарі судового засідання Васильєвій Ю.В.

за участю представників сторін:

представника відповідача: Божка В.Г.

представника третьої особи: Самборського В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України

третя особа Міністерство охорони здоров`я України

про визнання протиправними та нечинними постанов,-

На підставі частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 23 вересня 2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі по тексту - відповідач, КМУ), в якому просить суд:

- визнати протиправними та нечинними постанови КМУ: від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані постанови суперечать нормам Конституції України, якими передбачено права та свободи людини і громадянина, зокрема, щодо права на вільне пересування, права на працю, права на достатній життєвий рівень для себе, що включає достатнє харчування, одяг, житло, право на освіту, та порушують права людини, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивач також зазначає, що виходячи з того, що Постановою № 211 зі змінами було повністю змінено режим роботи підприємств, організацій, закладів, тривалий час заборонено відвідування парків, кінотеатрів тощо, було повністю обмежено свободу пересування, заборонено вільне відвідування судів, обмежено відвідування державних установ, заборонено перебування в громадських місцях без вдягнутої захисної (медичної) маски тощо, тобто повністю обмежено його конституційні права і свободи, обмеження яких, на думку позивача, допускається лише у випадках передбачених імперативною нормою прямої дії положень статті 64 Конституції України, а саме лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Відтак, за твердженнями позивача, зміст вищевикладеного дозволяє констатувати беззаперечний юридично обґрунтований факт, що в будь-якому випадку вказані обмеження, заборони та зміни режиму роботи пов`язані з карантином та проведенням інших обов`язкових санітарних та протиепідемічних заходів, можливі виключно у разі якщо карантин та проведення інших обов`язкових санітарних та протиепідемічних заходів вводяться як додатковий захід правового режиму надзвичайного стану у разі його введення в Україні або окремих її місцевостях. Разом з тим, надзвичайний стан в Україні або окремих її місцевостях не запроваджувався, указів Президента України про введення надзвичайного стану не зареєстровано, що дозволяє позивачу констатувати, що карантин та проведення інших обов`язкових санітарних та протиепідемічних заходів, дію яких направлено на обмеження конституційних прав і свобод та прав і свобод, закріплених чинними міжнародними договорами України, встановлено в межі і спосіб, які прямо суперечать Конституції і законам України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/3262/21 в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

30.03.2021 через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярію) Окружного адміністративного суду міста Києва до суду надійшов відзив від Кабінету Міністрів України, зі змісту якого вбачається, що відповідач заперечує відносно заявлених вимог позивача, оскільки оскаржувані акти Уряду відповідають актам вищої юридичної сили, прийняті з урахуванням норм міжнародного права та практики Європейського суду з прав людини.

Так, відповідно до положень статті 29 та статті 30 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо встановлення, відміни карантину, а також встановлення обмежувальних заходів на території поширення інфекційних хвороб та уражень людей. Відповідач вказує, що зазначена стаття Закону № 1645-ІІІ не була визнана неконституційною станом на дати прийняття оскаржуваних актів та на момент подання позовної заяви є чинною. Разом з тим, на думку відповідача, доводи позивача щодо обов`язковості введення на території України надзвичайного стану спростовуються положеннями чинного законодавства, зокрема, Закону № 1645-ІІІ.

Крім того, відповідач у відзиві зазначає, що оскаржувані постанови не встановлюють заборони переміщуватись по території України та відвідувати громадські та інші місця (при дотриманні певних умов), а лише встановлюють точкові обмеження відвідування конкретних місць де, у силу епідеміологічної ситуації в країні, існують найвищі ризики зараження та швидкого поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Відтак, вказані обмеження не є та не можуть бути визнані обмеженням прав людини, оскільки становлять собою ніщо інше як виключно превентивні заходи, направлені на запобігання поширенню хвороби.

Окремо відповідач також зазначає про те, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 338-р «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» (зі змінами) з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження COVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення та відповідно до статті 14 та частини другої статті 78 Кодексу цивільного захисту України установлено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 30 квітня 2021 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 квітня 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про проведення трансляції судового засідання в адміністративній справі №640/3262/21 на каналі «YouTube» «Судова влада України» та порталі «Судова влада України» відмовлено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2021 року суд ухвалив зобов`язати Кабінет Міністрів України, відповідно до статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України, опублікувати оголошення про оскарження постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» у виданні, в якому цей акт був або мав бути офіційно оприлюднений.

02.04.2021 через систему «Електронний суд» до суду надійшло клопотання позивача про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, а саме: Міністерства охорони здоров`я України, Державної установи «Центр громадського здоров`я міністерства охорони здоров`я України», Головного санітарного лікаря України - Ляшка В.К., керуючись ст. 49, 53, 56, 59 Кодексу адміністративного судочинства України.

22.06.2021 через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярію) Окружного адміністративного суду міста Києва до суду надійшло клопотання від відповідача про залучення до участі в справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство охорони здоров`я України, обґрунтоване можливістю впливу наслідків розгляду справи на права та інтереси Міністерства, оскільки такі стосуються виконання ними функцій та завдань з реалізації державної політки у даній сфері правовідносин.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2021 року залучено до участі в справі Міністерство охорони здоров`я України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача.

02.08.2021 через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярію) Окружного адміністративного суду міста Києва до суду надійшли пояснення Міністерства охорони здоров`я України, зі змісту яких вбачається, що третя особа вважає, що позовні вимоги не підляться задоволенню, оскільки відповідачем, Кабінетом Міністрів України, та органами виконавчої влади та місцевого самоврядування, відповідно до епідеміологічної ситуації в Україні поетапно вживалися та вживаються заходи, що спочатку були спрямовані на попередження поширенню COVID-19, а згодом - на запобігання поширення, подолання, локалізацію та ліквідацію епідемії. Разом з тим, актами вищої юридичної сили встановлено можливість Кабінету Міністрів України тимчасово обмежувати окремі права фізичних і юридичних осіб, у тому числі при встановленні карантину, та запроваджувати обмежувальні протиепідемічні заходи. Відтак, на думку Міністерства охорони здоров`я України заходи, вжиті Постановою № 211 та Постановою № 1236 є правомірними, обґрунтованими та такими, що в повній мірі відповідають меті, задля якої їх було впроваджено.

Відповідно до Протоколу судового засідання від 17.08.2021 судом оголошено ухвалу про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті колегіально.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів визначено склад колегії для розгляду адміністративної справи № 640/3262/21.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року призначено судове засідання у справі № 640/3262/21 колегією у складі трьох суддів.

У судовому засіданні 23 вересня 2021 року суд, з урахуванням заяви позивача про розгляд адміністративної справи без участі останнього, ухвалив продовжити розгляд справи без участі позивача.

Представник відповідач у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У С Т А Н О В И В:

11.03.2020 Кабінетом Міністрів України, відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020, прийнято Постанову «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 (далі також - Постанова №211), якою установлено з 12 березня 2020 р. до 3 квітня 2020 року на всій території України карантин, заборонивши: відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволяється проводити без участі глядачів (уболівальників) (пункт 1). Міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, обласним, Київській міській державним адміністраціям разом з органами місцевого самоврядування забезпечити: організацію виконання та контроль за дотриманням на відповідній території вимог цієї постанови, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів; подання щодня Міністерству охорони здоров`я інформації про здійснення заходів щодо запобігання поширенню коронавірусу COVID-19 для її узагальнення та інформування Кабінету Міністрів України (пункт 2).

У подальшому, постановами Кабміну від 16.03.2020 № 215, від 20.03.2020 № 242, від 25.03.2020 № 239, від 29.03.2020 № 241, від 02.04.2020 № 255, від 08.04.2020 № 262, від 15.04.2020 № 284, від 22.04.2020 № 291, від 29.04.2020 № 313, від 04.05.2020 № 332, від 04.05.2020 № 343, від 14.05.2020 № 377, від 20.05.2020 № 392, від 17.06.2020 № 500, від 22.07.2020 № 641, від 26.08.2020 № 760, від 13.10.2020 № 956 внесено зміни та доповнення, у тому числі викладено постанову у новій редакції, до постанови № 211.

З урахуванням вказаних змін, спірна постанова має наступну редакцію: установити з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України карантин (п. 1). При цьому, решта пунктів, додаток та затверджені нею порядки виключені.

Разом з тим, 09.12.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №1236 (далі також - Постанова № 1236), якою, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 р. до 31 грудня 2021 р. (у редакціїї на час звернення позивача до суду - до 28 лютого 2021 р.) на території України, установлено карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Відповідно до Постанови № 1236 на території України на період дії карантину запроваджуються обмежувальні протиепідемічні заходи, а саме забороняється, зокрема, перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно; перебування на вулицях без документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство чи її спеціальний статус, без посвідчення про взяття на облік бездомної особи, довідки про звернення за захистом в Україні; самовільно залишати місця самоізоляції, обсервації; перетин державного кордону іноземцями та особами без громадянства (крім іноземців, осіб без громадянства, які постійно проживають на території України, та осіб, яких визнано біженцями, або осіб, які потребують додаткового захисту, працівників дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв офіційних міжнародних місій, організацій, акредитованих в Україні, та членів їх сімей, членів екіпажів морських та річкових суден, військовослужбовців (підрозділів) збройних сил держав - членів НАТО та держав - учасниць програми НАТО «Партнерство заради миру», які беруть участь у заходах з підготовки підрозділів Збройних Сил) без наявного поліса (свідоцтва, сертифіката) страхування, що виданий страховою компанією, яка зареєстрована в Україні, або іноземною страховою компанією, яка має представництво на території України чи договірні відносини із страховою компанією - партнером на території України (асистанс), та покриває витрати, пов`язані з лікуванням COVID-19, обсервацією, і діє на строк перебування в Україні, перетин контрольних пунктів в`їзду на тимчасово окуповані території в Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та виїзду з них іноземцями та особами без громадянства без наявного поліса (свідоцтва, сертифіката) страхування, що виданий страховою компанією, яка зареєстрована в Україні, або іноземною страховою компанією, яка має представництво на території України чи договірні відносини із страховою компанією - партнером на території України (асистанс), та покриває витрати, пов`язані з лікуванням COVID-19, і діє на строк перебування в Україні, проведення масових (культурних, у тому числі концертів, спортивних, соціальних, рекламних тощо) заходів за участю більш як 20 осіб (у разі проведення заходів за участю до 20 осіб організатор забезпечує дотримання між учасниками фізичної дистанції не менш як 1,5 метра), крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, проведення кваліфікаційного іспиту на право на зайняття нотаріальною діяльністю, тестування на знання законодавства у сфері державної реєстрації осіб, які мають намір виконувати функції державного реєстратора, проведення офіційних спортивних заходів, включених до Єдиного календарного плану фізкультурно-оздоровчих та спортивних заходів України, та матчів командних ігрових видів спорту професійних спортивних клубів без глядачів за умови дотримання учасниками таких заходів відповідних санітарних і протиепідемічних заходів та здійснення обов`язкового щоденного контролю за станом здоров`я учасників; діяльність культових споруд та приміщень, облаштованих для молитовних потреб, які не забезпечують можливість обмежити кількість відвідувачів з розрахунку одна особа на 5 кв. метрів споруди чи приміщення; проведення релігійних заходів на відкритому повітрі, під час яких не забезпечено дотримання дистанції 1,5 метра між присутніми; приймання відвідувачів у кінотеатрах, інших закладах культури та приймання відвідувачів іншими суб`єктами діяльності у сфері культури з наповненістю кінозалів або залів понад 50 відсотків місць (розміщення здійснюється з вільним місцем поруч, спереду та позаду) у кожному окремому кінозалі або залі) приймання відвідувачів у музеях, на виставках, в галереях, в яких не забезпечено можливість обмежити кількість відвідувачів у залі з розрахунку одна особа на 10 кв. метрів приміщення; здійснення регулярних та нерегулярних перевезень пасажирів автомобільним транспортом, зокрема перевезень пасажирів на міських автобусних маршрутах у режимі маршрутного таксі, в електричному (трамвай, тролейбус), залізничному транспорті, у міському, приміському, міжміському, внутрішньообласному та міжобласному сполученні, в кількості більшій, ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою транспортного засобу і визначена в реєстраційних документах на такий транспортний засіб, проведення дискотек, робота розважальних закладів (нічних клубів), діяльність закладів громадського харчування (ресторанів, кафе, барів, закусочних, їдалень, кафетеріїв, буфетів тощо) з організацією дозвілля, у тому числі проведення святкових заходів, банкетів, майстер-класів, публічних подій та ін.

Позивач, вважаючи дії відповідача щодо введення карантину та оскаржувані постанови протиправними та такими, що порушують його конституційні права, звернувся з даним позовом до суду, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та нечинними Постанови КМУ від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Утвердження правової держави відповідно до приписів ст. 1, другого речення ч. 3 ст. 8, ст. 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 5 КАС України встановлено право на звернення до суду і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Суд зазначає, що відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України, ст. ст. 2, 5 КАС України рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду.

Разом з тим, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Суд звертає увагу, що гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16, від 07.11.2019 у справі № 826/1647/16, від 30.09.2020 у справі № 806/204/17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № П/9901/370/18, від 28.10.2020 у справі № 9901/153/20, тобто є сталою.

Відтак, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Розглядаючи адміністративну справу в розрізі встановлення наявності в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, суд вважає за необхідне дослідити питання правової природи оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень.

Повноваження Кабінету Міністрів України у спірних правовідносинах, зокрема, регламентовано Конституцією України, Законом України від 27.02.2014 № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» (далі - Закон № 794-VII).

Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 794-VII Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Приписами статті 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Згідно із статтею 19 Закону № 794-VII діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 794-VII Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

У цьому контексті суд зазначає, що згідно з пунктом 18 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

За таких умов, суд дійшов висновку, що відповідач спірними постановами встановив загальні правила, які розраховані хоч і на строкове (тимчасове) але неодноразове застосування, у зв`язку з чим спірні постанови є нормативно-правовим актами.

Разом з тим, приписами КАС України встановлено особливості позовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ.

Відповідно до частини 3 статті 264 КАС України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Водночас, згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 826/24498/15, поняття «юридичного спору» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Конституційний Суд України в підпункті 3.6 пункту 3 рішення від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)) зазначив, що системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

У вказаній справі Конституційний Суд України вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Суд також звертає увагу на доводи Шостого апеляційного адміністративного суду, викладені в постанові від 02 червня 2021 року в адміністративній справі № 640/8355/20, предметом позову за якою є, зокрема, визначення незаконними та нечинними підпункти 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 14, 15, 16, 17 пункту 2, абзацу 10 та 14 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 (зі змінами внесеними постановами Кабміну від 16.03.2020 № 215, від 25.03.2020 № 239, від 29.03.2020 № 241, від 20.03.2020 № 242, від 02.04.2020 № 255, від 08.04.2020 № 262) «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», щодо того, що за усталеними в теорії права підходами, межі дії нормативних актів чи їх окремих положень визначаються певними критеріями (параметрами), зокрема, часовими вимірами.

Так, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 у справі № 1-7/99 дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності.

Водночас, усі нормативно-правові акти за вказаним критерієм (тривалістю їх дії), поділяють на два види: акти з невизначеним строком дії, тобто для яких не встановлений кінцевий момент їх дії; акти тимчасової дії, тривалість якої залежить від різних заздалегідь визначених обставин.

У контексті зазначеного, суд звертає увагу, що оскаржувана Постанова № 211 має тимчасову дію, тривалість якої заздалегідь визначено (з урахуванням внесених змін - до 22.05.2020), тобто дія спірного нормативного акта у часі завершилась (вичерпала свою дію) з визначеного у ній моменту припинення її дії - постанова фактично втратила чинність. Відтак, суд дійшов висновку про те, що предмет спору у межах спірних правовідносин відсутній.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною та нечинною Постанову КМУ від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, 09.12.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №1236, якою, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 р. до 28 лютого 2021 р. на території України, установлено карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Суд повторно наголошує, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відтак, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З урахуванням наведеного, суд, проаналізувавши вказані обставини в контексті наведених норм, вважає, що дії Кабміну стосовно введення карантину та відповідних заборон в межах нормотворчого процесу не створюють безпосередніх наслідків для позивача і їх задоволення не призведе до поновлення порушених, на думку позивача, прав, а відтак такі наслідки можуть бути спричинені лише кінцевим результатом такої діяльності (нормотворчого процесу) - встановленням відповідним нормативно-правовим актом відповідних правил (норм), а саме - карантину та відповідних обмежень, які застосовано або може бути застосовано до позивача.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 822/3345/17.

У цьому контексті суд визнає обґрунтованими доводи відповідача щодо того, що позовна заява не містить обґрунтування порушення прав позивача, відомостей про зміну його правового становища або негативних наслідків, які, внаслідок дії актів Уряду, настали безпосередньо для нього, що свідчить про недоведеність позивачем обставин наявності суб`єктивного порушеного права та невиконання обов`язку доказування наявності порушеного права, який покладено на позивача положеннями КАС України.

Крім того, суд вважає обґрунтованим посилання представника відповідача на те, що оскаржувані постанови прийняті з метою реалізації виключно превентивних заходів, направлених на запобігання поширенню хвороби.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 64 Основного Закону встановлено, зокрема, що не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відтак, суд зазначає, що в Конституції України прямо встановлено виключний перелік прав і свобод, які не можуть бути обмежені, допускаючи обмеження інших прав з настанням певних умов.

Водночас, першочерговим завданням держави є захист життя та здоров`я громадян, збереження економічної безпеки, що зумовлює вжиття заходів, спрямованих на уникнення тяжких наслідків як для кожної окремої людини, так і для країни в цілому.

Спеціальним нормативно-правовим актом стосовно спірних правовідносин є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 № 1645-ІІІ (далі - Закон № 1645-ІІІ, у редакції станом на дату прийняття оскаржуваних актів), який визначає засади діяльності органів державної влади, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Відповідно до частини четвертої статті 29 Закону № 1645-ІІІ у рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

З урахуванням наведеного, судом встановлено, що тимчасово, на період здійснення заходів щодо запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, з урахуванням епідемічної ситуації, можуть бути запроваджені обмежувальні протиепідемічні заходи щодо фізичних осіб.

Піж час розгляду адміністративної справи суд також зважає на практику Європейський суд з прав людини. Так, у рішенні у справі «Василева проти Болгарії» Європейський суд вказав: «Зараз вже чітко встановлено, що хоча право на здоров`я не належить до прав, гарантованих Конвенцією або Протоколами до неї (...), Високі Договірні Сторони мають, паралельно зі своїми позитивними зобов`язаннями, передбаченими статтею 2 Конвенції, позитивні зобов`язання за статтею 8 Конвенції. У той же час, Високі Договірні Сторони мають певну свободу розсуду при виборі способів виконання своїх позитивних зобов`язань за Конвенцією». Крім того, держави, імплементуючи свої позитивні зобов`язання, мають певні межі розсуду. Межі розсуду будуть ширшими тоді, коли держава має забезпечити рівновагу між конкуруючими приватними і суспільними інтересами або закріпленими Конвенцією правами. Також слід враховувати необхідність прийняття оперативних рішень, які повинна приймати держава з позиції пріоритетів та наявних в неї ресурсів, коли стикається з ризиками для життя та фізичної недоторканності осіб (рішення у справі «Осман проти Сполученого Королівства» від 28.10.1998).

У своєму рішенні у справі «Фіногенов та інші проти Росії» від 20.12.2011, заяви № 18299/03 та № 27311/03) Європейський суд нагадував, що: «Позитивні зобов`язання влади, передбачені статтею 2 Конвенції, не є беззаперечним: не кожна загроза життю зобов`язує владу вживати конкретних заходів, щоб уникнути ризику. Обов`язок вживати конкретних заходів виникає лише в тому випадку, якщо органи влади знали або повинні були знати про це на момент існування реального і негайного ризику для життя осіб і якщо влада зберігала певний ступінь контролю над ситуацією. Європейський суд вимагає від держави відповідача вжити лише тих заходів, які є «здійсненними» за обстави, що склалися. Позитивний обов`язок, про який йдеться, повинен тлумачитися таким чином, що не покладає на владу неможливе чи непропорційне навантаження, беручи до уваги труднощі, пов`язані з поліцейськими функціями сучасних суспільств, непередбачуваність поведінки людей та оперативний вибір, який повинен бути зроблений з точки зору пріоритетів та ресурсів» (див. п. 209 згаданого рішення).

Існуюча практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що для кожної Договірної Держави, відповідальної за «життя [своєї] нації», належить визначити, чи загрожує цьому життю «надзвичайна ситуація у суспільстві», і якщо так, то як далеко потрібно пройти, намагаючись подолати надзвичайну ситуацію - усі обмежувальні заходи - незалежно від того, чи засновані вони на відступі від зобов`язань - повинні завжди мати правову основу, яка включає дотримання відповідних конституційних гарантій та вимог відповідної держави-члена (рішення у справі «Мехмет Хасан Алтан проти Туреччини» від 20 березня 2018 року).

Водночас, у рішенні у справі «Куїмов проти Росії» від 08.01.2009, заява № 32147/04), в якій було розглянуто правомірність застосування карантину, Європейський суд наголосив, що обмеження повинні бути «тимчасовим заходом, який слід припинити, як тільки дозволять обставини», і що «суворі та тривалі обмеження ... велика тривалість, ймовірно, буде непропорційною законним цілям, що переслідуються». Вплив карантину грипу на можливий контакт батька та його дитини був лише частково підґрунтям для оскарження втручання в сімейне життя заявника, яке було розглянуто у цій справі. У цьому випадку більша частина відповідного періоду була наслідком того, що дитина перебувала на карантині. Однак, стосовно карантинного періоду, який тривав трохи більше 3 місяців, Європейський суд з прав людини підкреслив, що він «не тривав необґрунтовано довго, і, крім того, заявнику було дозволено щотижня відвідувати А. та спілкуватися з ним крізь скло» (п. 103 рішення).

Суд також звертає увагу на доводи відповідача щодо того, що у світлі суспільної небезпечності Covid-19 варто враховувати, що Європейський Суд визнавав допустимість значного втручання у права осіб (гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції), навіть без відступу від зобов`язань за Конвенцією відповідно до статті 15 Конвенції, у ситуації, коли держава вжила таких заходів у відповідь на «існування виняткової кризи без прецеденту» ( рішення «Куфакі та Адеді проти Греції`від 07.05.2013, заява №57665/12, п. 37). У цій справі йшлося про втручання у право власності внаслідок заходів щодо зниження заробітної плати для збереження національної економіки.

Суд наголошує, що відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено право особи, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.

З урахуванням наведеного, зважаючи на встановлені обставини справи, а також на той факт, що позовна заява не містить обґрунтування порушення прав позивача, відомостей про зміну його правового становища або негативних наслідків, які, внаслідок дії актів Уряду, настали безпосередньо для нього, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправною та нечинною Постанову КМУ від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку про процесуальну неможливість визнання оскаржуваної Постанови № 211 відповідача протиправною та нечинною (незаконною), оскільки як вже встановлено вона втратила свою юридичну силу (юридичну значимість), а отже обраний позивачами спосіб захисту порушеного права, враховуючи фактичні обставини справи за наслідками їх офіційного з`ясування судом, не призведе до поновлення порушених, на думку позивача, його прав та інтересів.

Судом, за наслідком дослідження матеріалів справи, також не встановлено правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправною та нечинною оскаржуваної Постанови №1236 у зв`язку з недоведеністю позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача.

У цьому контексті суд зауважує, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що за обставин відсутності підстав для задоволення позивних вимог, підстави для стягнення сплаченого позивачем судового збору з відповідача відповідно до статті 139 КАС України відсутні, а відповідач не поніс витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертизи, у зв`язку із чим судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Кабінету Міністрів України (, адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2), третя особа- Міністерство охорони здоров`я України ( , адреса: 01601, м. Київ, вул. Грушевського, 7) про визнання протиправними та нечинними постанов - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення суду складено 29 вересня 2021 року.

Головуючий суддя Є.В. Аблов

Судді

А.В. Літвінова

Т.П.Балась