Справа № 520/15724/21
Суддя: Панов М.М.
Дата ухвалення: 2021-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2021 р. № 520/15724/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панова М.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за №45 від 03 червня 2021 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , податковий номер: НОМЕР_1 ) пенсії за вислугу років; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , податковий номер: НОМЕР_1 ) про призначення пенсії за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням висновків суду у цій справі про те, що позивач, маючи більше ніж 25 років спеціального стажу, має право на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту "е" статті 55 Закону «Про пенсійне забезпечення».

В обґрунтування позову позивач зазначив, що бездіяльність відповідача є протиправною та такою, що порушує його право на належний соціальних захист та справедливий і гарантований державою рівень пенсійного забезпечення.

Ухвалою суду від 08.09.2021 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Відповідні документи у встановлений строк до суду не надходили.

Згідно ч. 4 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

28 травня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії на пільгових умовах за вислугу років як працівнику охорони здоров`я відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Рішенням відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області було прийнято рішення від 03 червня 2021 року, яким відмовлено позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідної вислуги років у період до 11 жовтня 2017 року - 26 років 06 місяців.

Представником позивача було направлено адвокатський запит з проханням детально пояснити підстави та мотиви прийнятого рішення від 03 червня 2021 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років.

ГУ ПФ України в Харківській області надало відповідь від 16 липня 2021 року №2000-0213-8/93593, в якій описано висновки та мотиви, з яких відповідач прийняв рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років.

Приймаючи оскаржуване рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області зазначило, що у позивача станом на 11 жовтня 2017 року мав бути спеціальний страхований (трудовий) стаж у сумі 26 років 06 місяців. Оскільки на вказану дату у позивачу був страхований стаж лише 26 років 4 місяці і 29 днів - відповідач відмовив у призначенні пенсії на пільгових умовах.

Позивач вважаючи прийняте відповідачем рішення протиправним та незаконним, звернувся до суду з даним позовом.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються, законами України "Про пенсійне забезпечення", що прийнятий 05 листопада 1991 року та "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що набув чинності з 01 січня 2004 року.

Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на час його прийняття самостійно не визначав порядку та підстав для призначення пенсії за вислугу років, проте його прикінцеві положення передбачали можливість призначення такого виду пенсії за нормами Закону Україну "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції, що діяла до 01 квітня 2015 року, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

У подальшому Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", що набув чинності з 01 квітня 2015 року, п. «е» ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" був викладений у новій редакції, згідно з якою право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", що набув чинності 01 січня 2016 року, словосполучення "незалежно від віку" було виключено з п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та встановлено вимоги щодо віку у належності від дати народження особи, яка звертається за пенсією.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 положення, зокрема, ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року №213-VIІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Конституційний Суду України наголосив на тому, що збільшення на п`ять років загального га спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної ст. 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія ст. 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення" поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у ст.ст. 54.55 цього ж Закону. Стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом "а" ст. 54. п.п. "а", "б", "в", "г". "д". "е". "є", "ж" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку і чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Тому положення щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Також Конституційний Суд України зазначив, що мета призначення пенсії за вислугу років забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років (додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконувати певні професійні функції. Втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Згідно зі ст. 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019, положення п. "а" ст. 54. ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, з 04 червня 2019 року положення п. "е" от. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" слід застосовувати у редакції, що діяла до 01 квітня 2015 року.

Як раніше зазначалося, п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у вказаній редакції передбачав, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Відповідний порядок був визначений постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років".

Згідно з абз. 2 вказаної постанови у редакції, що діяла станом на 01 квітня 2015 року, пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я і соціального захисту призначаються при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років.

Разом з тим Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", що набув чинності 11 жовтня 2017 року, Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" був доповнений новим розділом XIVІ "Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян", яким визначено, зокрема, передбачені підстави для призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.

Одночасно розділ XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" було доповнено п. 21, згідно з яким особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення", а також викладено абз. 2 п. 16 у новій редакції, яка передбачає, що положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

При цьому, статтею 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", якою доповнено названий Закон згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, врегульовано питання призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників, але жодним із пунктів цієї статті не врегульовано питання призначення пенсії за вислугу років працівникам охорони здоров`я.

Таким чином, єдиним нормативно-правовим актом, що визначає право на призначення пенсії за вислугу років працівникам охорони здоров`я як був, так і залишається Закон України "Про пенсійне забезпечення" ( п. "е" ст. 55 цього Закону).

Доводи відповідача ґрунтуються на тому, що п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" слід застосовувати у редакції, що діяла станом на 11 жовтня 2017 року, з урахуванням того, що відповідно пункту 2-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" станом на день набрання чинності цим Законом (11.10.2017) спеціальний стаж роботи повинен становити не менше 26 років 06 місяців.

Позивач вважає, що застосування положень п.п. 2-1, 2-3 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" без урахування рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 у їх сукупності в інший спосіб призведе до несправедливого та невиправданого обмеження права на соціальний захист позивача.

Як вже зазначалося раніше, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсії" №2148-VIІІ від 03.10.2017 (набрав чинності 11.10.2017) Розділ XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" доповнено пунктом 2- 3 (що с спеціальними нормами при застосуванні до спірних правовідносин), згідно якого особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають стаж роботи, необхідний для призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту "е" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсії за віком на пільгових умовах призначаються за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Дослідивши послідовність внесення змін до пункту "е" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а також зміст цих правових норм, вбачається, що п. 2-3 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" збережено гарантії пенсійного забезпечення певної категорії осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають всі підстави для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Водночас, вказаною нормою не було внесено жодних змін до статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а тому остання підлягає застосуванню саме у редакції, що відновлена за рішенням Конституційного Суду України №2-р2019 від 04.06.2019, яка передбачає, що для призначення пенсії за вислугу років особа повинна мати спеціальний стаж роботи 25 років на посадах за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

При цьому, тлумачення відповідачем положення пункту 2-3 розділу XV Закону №1058-IV в редакції Закону №2148-VI1I від 03.10.2017 перешкоджають таким особам у реалізації права на пенсію на пільгових умовах за Законом №178Х-ХІІ в редакції, чинній до внесення змін Законом 213-VII.

У разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Аналогічний правовий висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а.

Відповідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, можна дійти до висновку про те, що на день звернення позивача до відповідача слід застосовувати редакцію пункту "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ, якою передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи від 25 років, що дає право на призначення даного виду пенсії.

Як вбачається з наданих позивачем матеріалів, зокрема даних її трудової книжки, позивач з 06 серпня 1990 року по 03 лютого 2011 року, а також з 11 листопада 2011 року по момент подання заяви про призначення пенсії (28 травня 2021 року) працював на посаді провізора аптеки, а тому спеціальний стаж роботи позивача, станом на момент її звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, становить більше 30 років.

Відтак, на момент звернення позивача, 28 травня 2021 року, до відповідача позивач мав необхідний спеціальний стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у належній редакції.

У зв`язку з цим, рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 03 червня 2021 року про відмову в призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до пункту 2-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу станом на 11.10.2017, є протиправним та таким, що обмежує право позивача на соціальний захист, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Щодо заяви представника позивача з питань відшкодування сплати судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що згідно актів про надання професійної (правової) допомоги від 08.07.2021 №53/01/08-07/2021/МСП, позивачем понесені витрати за надання представником позивача інтерв`ювання клієнта, первинний збір та первинний правовий аналіз інформації, що стосується суті виниклого у клієнта із ГУ ПФ України адміністративного спору з приводу призначення та виплати пенсії, первинний (попередній) збір наявної у клієнта правової документації, надання первинної (попередньої) правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань клієнту (без вивчення документації); вивчення та детальний правовий аналіз правової документації клієнта, збір додаткової необхідної для надання належної правової допомоги інформації та правової документації, уточнення та підсумкове узагальнення фактичних обставин виниклого у клієнта із ГУ ПФ України в Харківській області адміністративного пенсійного спору; підготовка узагальнюючого розрахунку загального та спеціального трудового стажу клієнта, що може надавати право на призначення пенсії на пільгових умовах, здійснення арифметичного обрахунку такого трудового стажу на підставі належних документів як у загальній кількості календарних днів, так і з обрахунком кількості повних років, місяців, днів; підготовка і складення адміністративного позову від імені клієнта до ГУ ПФ України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень, зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, за якою слід визначити належний предмет спору (заявити належні позовні вимоги). Також потрібно буде детально описати та обґрунтувати фактичні обставини справи, вмотивувати та нормативно обґрунтувати підстави заявленого позову, заявити вимогу про розподіл понесених позивачем судових витрат у справі. У разі необхідності, підготовка та оформлення письмових матеріалів, що додаються до позовної заяви, організація процедури сплати клієнтом судового збору, оформлення копій доданих письмових матеріалів у відповідності до вимог пункту 5.27 «Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003», затверджених наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 за №55, та пунктів 70-72 типової інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 №55, направлення процесуальних документів особам, які будуть приймати участь у справі, та подання їх до господарського суду, в загальній сумі 10000,00 грн.

Суд зазначає, що згідно з ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 2-5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, враховує складність справи та надані адвокатом послуги.

З огляду на те, що, дана справа є справою незначної складності, судові засідання не проводились, суд доходить до висновку, що вимога про стягнення судових витрат пов`язаних з правничою допомогою, підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню на користь позивача суми у розмірі 2000,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності вчинених ним дій, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду в Запорізькій області (проспект Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, Запорізька область, 69057, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за №45 від 03 червня 2021 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії за вислугу років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про призначення пенсії за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням висновків суду.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в загальному розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду в Запорізькій області ().

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати пов`язані з наданням правничої допомоги адвоката в розмірі 2000 (дві тисяч) грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду в Запорізькій області ().

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М.Панов