Справа № 640/10758/21
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

При секретарі: Кузьмінської К.В.,

За участю представника позивача: Труш Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2021 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Зеонбуд» до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення про визнання протиправними рішень в частині, зобов`язання вчинити дії, відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Зеонбуд» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, в якому просило:

- визнати протиправним пункт 7 та додаток №4 рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення №1351 від 29 жовтня 2020 року;

- визнати протиправним пункт 7 та додаток №4 рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення №1352 від 29 жовтня 2020 року;

- визнати протиправним пункт 7 та додаток №4 рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення №1353 від 29 жовтня 2020 року;

- визнати протиправним пункт 7 та додаток №4 рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення №1354 від 29 жовтня 2020 року;

- зобов`язати Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення зробити перерахунок ліцензійного збору за рішенням №1351 від 29 жовтня 2020 року із застосування вагового коефіцієнту, який враховує територію надання програмних послуг: N=3000;

- зобов`язати Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення зробити перерахунок ліцензійного збору за рішенням №1352 від 29 жовтня 2020 року із застосування вагового коефіцієнту, який враховує територію надання програмних послуг: N=3000;

- зобов`язати Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення зробити перерахунок ліцензійного збору за рішенням №1353 від 29 жовтня 2020 року із застосування вагового коефіцієнту, який враховує територію надання програмних послуг: N=3000;

- зобов`язати Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення зробити перерахунок ліцензійного збору за рішенням №1354 від 29 жовтня 2020 року із застосування вагового коефіцієнту, який враховує територію надання програмних послуг: N=3000;

- стягнути з Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення завдану майнову шкоду у вигляді надмірно сплаченого ліцензійного збору у загальній сумі 24 035 180,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при прийнятті 29 жовтня 2020 року рішень №1351, №1352, №1353 та №1354, якими продовжено строк дії ліцензій, при обрахуванні ліцензійного збору відповідачем було невірно застосовано коефіцієнт «N» окремо для кожної області України, що, на переконання позивача, протирічить положенням Методики розрахунків розмірів ліцензійного збору за видачу або продовження строку дії ліцензії на мовлення, ліцензії провайдера програмної послуги, визначення розміру плати за переоформлення ліцензії та видачу дубліката ліцензії на мовлення, ліцензії провайдера програмної послуги, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №412 від 13 квітня 2011 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2021 року адміністративний позов - задоволено.

Визнано протиправним та скасувати пункт 7 та Додаток № 4 Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 1351 від 29 жовтня 2020 року.

Визнано протиправним та скасувати пункт 7 та Додаток № 4 Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 1352 від 29 жовтня 2020 року.

Визнано протиправним та скасувати пункт 7 та Додаток № 4 Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 1353 від 29 жовтня 2020 року.

Визнано протиправним та скасувати пункт 7 та Додаток № 4 Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 1354 від 29 жовтня 2020 року.

Зобов`язано Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення зробити перерахунок ліцензійного збору Товариству з обмеженою відповідальністю «Зеонбуд» за Рішенням № 1351 від 29 жовтня 2020 року із застосуванням вагового коефіцієнту, який враховує територію надання програмних послуг: N= 3000.

Зобов`язано Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення зробити перерахунок ліцензійного збору Товариству з обмеженою відповідальністю «Зеонбуд» за Рішенням № 1352 від 29 жовтня 2020 року із застосуванням вагового коефіцієнту, який враховує територію надання програмних послуг: N= 3000.

Зобов`язано Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення зробити перерахунок ліцензійного збору Товариству з обмеженою відповідальністю «Зеонбуд» за Рішенням № 1353 від 29 жовтня 2020 року із застосуванням вагового коефіцієнту, який враховує територію надання програмних послуг: N= 3000.

Зобов`язано Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення зробити перерахунок ліцензійного збору Товариству з обмеженою відповідальністю «Зеонбуд» за Рішенням № 1354 від 29 жовтня 2020 року із застосуванням вагового коефіцієнту, який враховує територію надання програмних послуг: N= 3000.

Стягнуто з Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Зеонбуд» завдану майнову шкоду у вигляді надмірно сплаченого ліцензійного збору у розмірі 24 035 180,00 (двадцять чотири мільйони тридцять п`ять тисяч сто вісімдесят гривень 00 копійок).

В апеляційній скарзі, відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ліцензійний збір при прийнятті відповідачем оскаржуваних рішень було обчислено відповідно до норм чинного законодавства, а тому підстав для задоволення позовних вимог не має, у зв`язку з чим, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Так, апелянт вказує, що ТОВ «Зеонбуд» як провайдер програмної послуги та ліцензіат Національної ради є власником ліцензій на мовлення, відтак враховуючи подану заяви позивача, в якій було зазначено територію розташування (прийому) багатоканальної телемережі: АР Крим, кожну окрему область та міста: Київ і Севастополь, тому розмір ліцензійного збору за продовження строку ліцензії було обраховано окремо для кожної області/міста залежно від кількості населення кожної адміністративно-територіальної одиниці.

Крім того, апелянтом зазначено, що стягнення коштів можливо тільки з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби у місті Києві, та враховуючи розмір прожиткового мінімуму на поточний рік, підстави для стягнення ліцензійного збору у розмірі 24 035 180 грн - відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, оскільки розташування багатоканальної телемережі (територія надання послуги) ТОВ «Зеонбуд» є тотожною території всієї України, що визначена у статті 133 Конституції України.

Враховуючи, що багатоканальна мережа ТОВ «Зеонбуд» розбудована з використанням радіочастотного ресурсу, який не має адміністративних меж, відповідач не мав правових підстав для обрахування коефіцієнта N визначити окремо кожну область України, а зобов`язий був визначити коефіцієнт N 3000 - вся територія України, з огляду на прямі приписи чинного законодавства України.

З огляду на перерахування ліцензійного збору на продовження строку ліцензій у більшому розмірі, наявні підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Зеонбуд» є провайдером програмної послуги та оператором багатоканальних ефірних цифрових телемереж МХ-1, МХ-2, МХ-3, МХ-4 у стандарті DVB-T2 (MPEG-4). Всі чотири телемережі об`єднані в одну та становлять єдиний технологічний комплекс (надалі - Телемережа).

У даному випадку, вказана телемережа була розбудована ТОВ «Зеонбуд» на підставі ліцензій провайдера програмної послуги, які були видані Національною радою України з питань телебачення і радіомовлення 09 грудня 2010 року, зокрема: МХ-1 - Ліцензія провайдера програмної послуги № 00016-п, МХ-2 - Ліцензія провайдера програмної послуги № 00017-п, МХ-3 - Ліцензія провайдера програмної послуги № 00017-п, МХ-5 - Ліцензія провайдера програмної послуги № 00019-п).

Зазначені ліцензії були видані зі строком дії - 10 років, відтак 09 грудня 2020 р. закінчувався строк дії Ліцензій.

Враховуючи, кінцевий строк дії таких ліцензій - 09 грудня 2020 року та маючи намір продовжити дію ліцензій на новий строк, на підставі п. 2.4 та 2.8 Положення про порядок видачі ліцензії провайдера програмної послуги, 14 вересня 2020 року ТОВ «Зеонбуд» звернулося до відповідача із заявами про продовження ліцензій провайдера програмної послуги.

29 жовтня 2020 року відповідач на своєму засіданні прийняв наступні рішення:

1) № 1351 «Про заяву ТОВ «Зеонбуд», м. Київ щодо продовження строку дії ліцензій провайдера програмної послуги (НР № 00016-п від 09 грудня 2010 року, МХ-1);

2) № 1352 «Про заяву ТОВ «Зеонбуд», м. Київ щодо продовження строку дії ліцензій провайдера програмної послуги (НР № 00017-п від 09 грудня 2010 року, МХ-2);

3) № 1353 «Про заяву ТОВ «Зеонбуд», м. Київ щодо продовження строку дії ліцензій провайдера програмної послуги (НР № 00018-п від 09 грудня 2010 року, МХ-3);

4) № 1354 «Про заяву ТОВ «Зеонбуд», м. Київ щодо продовження строку дії ліцензій провайдера програмної послуги (НР № 00019-п від 09 грудня 2010 року, МХ-5).

У відповідності до пункту 6 рішень вказано: «Управлінню фінансової та бухгалтерської служби, на підставі Методики розрахунків розмірів ліцензійного збору за видачу або продовження строку дії ліцензії на мовлення, ліцензії провайдера програмної послуги, визначення розміру плати за переоформлення ліцензії та видачу дубліката ліцензії на мовлення, ліцензії провайдера програмної послуги, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 412 (зі змінами), нарахувати ТОВ «Зеонбуд», м. Київ, ліцензійний збір за видачу ліцензії провайдера програмної послуги, врахувати: територію розповсюдження програм - АР Крим, області: Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська, міста: Київ і Севастополь; кількість програм - 8, кількість вітчизняних програм - 8, ваговий коефіцієнт, який враховує територію надання програмних послуг: N= згідно з Додатком 4 до Рішення, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент прийняття рішення, зменшення ліцензійного збору на 70% відповідно до розпорядження КМУ від 02.12.2015 №1275, Донецькі та Луганська області - територія надання програмної послуги, на території яких проходить антитерористична операція».

У Додатку № 4 до рішення відповідач визначив вагові коефіцієнти для розрахунку ліцензійного збору виходячи з місцезнаходження передавальних станцій Позивача, тобто для кожної окремої області.

06 листопада 2020 року позивач отримав рахунки № 19516, № 19517, №19518 та №19519 від 03 листопада 2020 року за продовження строку дії ліцензій.

Не погоджуючись з такими рішеннями та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки враховуючи територію розташування (прийому) багатоканальної телемережі (території надання послуг), яка є тотожною всій території України, Національна рада зобов`язана була при розрахунку коефіцієнта ліцензійного збору застосувати коефіцієнт всієї України, а не кожної окремої області окремо, бо територією надання послуг є вся територія України, що свідчить про протиправність оскаржуваних рішень.

Як наслідок, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та скасував пункт 7 та додатки №4 до рішень Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення №1351, №1352, №1353 та №1354 від 29 жовтня 2020 року.

Враховуючи, що позивач було надміру сплачено ліцензійний збір на суму 24 035 180,00 грн, тому позовні вимоги у цій частині також підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення» від 23.09.1997 № 538/97-ВР визначає правові засади діяльності Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення як конституційного, постійно діючого, колегіального, наглядового та регулюючого державного органу в галузі телерадіомовлення.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення» Національна рада є конституційним, постійно діючим колегіальним органом, метою діяльності якого є нагляд за дотриманням законів України у сфері телерадіомовлення, а також здійснення регуляторних повноважень, передбачених цими законами.

Частиною другою статті 2 Закону №538/97-ВР передбачено, що Національна рада у своїй діяльності керується Конституцією України, Законом України «Про телебачення і радіомовлення», цим Законом, іншими законами України.

Діяльність Нацради ґрунтується на принципах законності, незалежності, об`єктивності, прозорості, доступності для громадськості, врахування культурної, ідеологічної та політичної багатоманітності в суспільстві, врахування загальновизнаних міжнародних норм та стандартів у галузі телерадіомовлення, повноти і всебічного розгляду питань та обґрунтованості прийнятих рішень (частина перша статті 3 Закону №538/97-ВР).

Статтею 14 Закону України «Про Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення» визначено, що Національна рада здійснює регуляторні функції, передбачені законодавством України у сфері телерадіомовлення, а саме: ліцензування телерадіомовлення; надання дозволів на тимчасове мовлення; ліцензування провайдерів програмної послуги; участь у розробці та погодження проекту Національної таблиці розподілу смуг радіочастот України і Плану використання радіочастотного ресурсу України у частині смуг радіочастот, виділених для потреб телерадіомовлення; розробку умов використання та визначення користувачів радіочастотного ресурсу, виділеного для потреб телерадіомовлення; забезпечення і сприяння конкуренції у діяльності телерадіоорганізацій усіх форм власності відповідно до вимог законодавства, створення умов щодо недопущення усунення, обмеження чи спотворення конкуренції у телерадіоінформаційному просторі; ведення Державного реєстру суб`єктів інформаційної діяльності у сфері телебачення і радіомовлення; розробку та затвердження порядку проведення конференцій щодо формування, обрання та припинення повноважень членів Наглядової ради акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України».

При цьому, Закон України «Про телебачення і радіомовлення» від 21 грудня 1993 року №3759-XII (далі - Закон України №3759-XII) відповідно до Конституції України та Закону України «Про інформацію» регулює відносини, що виникають у сфері телевізійного та радіомовлення на території України, визначає правові, економічні, соціальні, організаційні умови їх функціонування, спрямовані на реалізацію свободи слова, прав громадян на отримання повної, достовірної та оперативної інформації, на відкрите і вільне обговорення суспільних питань.

Згідно з частиною четвертою статті 7 Закону №3759-XII, єдиним органом державного регулювання діяльності у сфері телебачення і радіомовлення незалежно від способу розповсюдження телерадіопрограм і передач є Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення.

У відповідності до частини першої статті 31 Закону України №3759-XII за видачу або продовження строку дії ліцензій на мовлення та ліцензій провайдера програмної послуги сплачується ліцензійний збір.

Методика розрахунків розмірів ліцензійного збору за видачу або продовження строку дії ліцензій на мовлення, ліцензій провайдера програмної послуги, визначення розміру плати за переоформлення ліцензії та видачу дубліката ліцензії на мовлення, ліцензії провайдера програмної послуги затверджується Кабінетом Міністрів України.

Положенням про порядок видачі ліцензії провайдера програмної послуги, затвердженим рішенням Нацради від 28.12.2011 №2979, зареєстрованим у Мін`юсті 02.03.2012 за № 351/20664 (далі - Положення) визначено механізм реалізації вимог Закону України «Про телебачення і радіомовлення» щодо ліцензування провайдерів програмної послуги та щорічної перереєстрації загальної концепції (принципи, підстави) добору програм для ретрансляції (пропозиції абонентам).

Пунктом 2.18 цього Положення закріплено, що провайдер програмної послуги, який не використовує радіочастотний ресурс, отримує ліцензію провайдера програмної послуги за реєстраційним принципом. Ліцензія провайдера програмної послуги видається строком на 10 років.

У свою чергу, Постановою Кабінету Міністрів України № 412 від 13 квітня 2011 року затверджена Методика розрахунків розмірів ліцензійного збору за видачу або продовження строку дії ліцензії на мовлення, ліцензії провайдера програмної послуги, визначення розміру плати за переоформлення ліцензії та видачу дубліката ліцензії на мовлення, ліцензії провайдера програмної послуги, затверджена (далі по тексту - Методика).

Отже, з аналізу наведених правових норм вбачається, що ліцензія провайдера програмної послуги не є безстроковою, а видається строком на 10 років, не є безкоштовною, а розмір ліцензійного збору нараховується згідно з Методикою.

Так, згідно пункту 2 Методики розрахунок розміру ліцензійного збору за видачу (продовження) ліцензії провайдера програмної послуги з використанням та без використання радіочастотного ресурсу (незалежно від технології надання програмної послуги) проводиться за такою формулою: де Р - розмір ліцензійного збору, гривень; S - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, гривень; k - коефіцієнт потенціалу мережі, значення наведені у таблиці 1; T - середньодобовий обсяг мовлення, годин; 24 - кількість годин у добі; N - ваговий коефіцієнт, який враховує територію мовлення або надання програмних послуг, значення наведені у таблиці 2».

Відповідно, таблиця 2 Методики визначає наступні коефіцієнти:

Значення коефіцієнта N з використанням радіочастотного ресурсу: для мовлення - населений пункт на території розповсюдження програм з максимальною чисельністю населення; для провайдера програмної послуги - чисельність населення на території (область, район, місто, район у місті, смт, селище тощо), де передбачається надання програмної послугиБез використання радіочастотного ресурсу: для мовлення - чисельність населення на території (область, район, місто, район у місті, смт, селище тощо), де передбачається здійснення мовлення; для провайдера програмної послуги - чисельність населення на території (область, район, місто, район у місті, смт, селище тощо), де передбачається надання програмної послуги тис. осіб 5 до 20 (а також для провайдерів програмної послуги, що надають послугу на обмеженій території (санаторій, готель, пансіонат тощо) 1520-50 (а також для передавачів аналогового ефірного радіомовлення ДХ, СХ, КХ діапазонів та діапазону (65,9-74) МГц) 2550-251000 і більше 400 для м. Києва 1000 населення в межах території України (для технології ОТТ, DTH та супутникового мовлення) 3000 населення в межах території України. Відповідно Таблиці 2 Методики, ліцензійний збір визначається кількістю населення, яке проживає на території надання програмних послуг.

Окремо визначений коефіцієнт «N» у випадку надання програмних послуг населенню в межах території України, який становить 3000.

Відповідно до «Особливих умов» кожної з Ліцензій позивача покриття мультиплексів визначено для населення всієї України, а саме - забезпечення цілодобового мовлення не менше як 95% населення України.

Таким чином, ліцензіями вже визначено кількість населення, яка отримує програмну послугу за допомогою Телемережі.

З матеріалів справи вбачається, що приймаючи оскаржувані рішення, відповідач при обрахуванні ліцензійного збору за продовження ліцензій позивача застосував коефіцієнт «N» окремо для кожної області України.

У свою чергу, позивач вважає, що Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення не мала правових підстав для обрахунку коефіцієнта N, виходячи з місць розташування передавальних станцій, оскільки територія покриття (надання програмних послуг) визначається не областями, а 95% населення в межах України, тобто майже все населення України.

Так, на думку позивача, Національна рада при обрахуванні ліцензійного збору за продовження Ліцензій позивача застосувала коефіцієнт «N» окремо для кожної області України, що у випадку ТОВ «Зеонбуд» протирічить положенням Методики розрахунків розмірів ліцензійного збору за видачу або продовження строку дії ліцензії на мовлення, ліцензії провайдера програмної послуги, визначення розміру плати за переоформлення ліцензії та видачу дубліката ліцензії на мовлення, ліцензії провайдера програмної послуги, затверджена Постановою Кабінету Міністрів України № 412 від 13 квітня 2011 року.

У зв`язку із закінченням строку дії ліцензії, 06 листопада 2020 року позивач сплатив ліцензійний збір на підставі рахунків Відповідача у розмірі - 50 399 180,00 (п`ятдесят мільйонів триста дев`яносто дев`ять тисяч сто вісімдесят гривень), а саме: 12 599 795 грн за кожну з 4 Ліцензій.

Однак, судом першої інстанції вірно звернуто увагу на те, що оскільки територія надання програмних послуг позивача визначається як 95% населення всієї України, то розрахунок мав бути наступним:

S - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, на дату прийняття рішення становило 2 197 гривень;

N - ваговий коефіцієнт, який враховує територію мовлення або надання програмних послуг, значення наведені у таблиці 2.

Враховуючи покриття Телемережі - 95%, що визначено у Ліцензіях, то коефіцієнт мав становити згідно таблиці 2 - 3000 - населення в межах території України, тому ліцензійний збір за 1 Ліцензію становить 2 197,00 * 3000 = 6 591 000 (шість мільйонів п`ятсот дев`яносто одна гривня 00 копійок), а за 4 Ліцензії - 26 364 000 (двадцять шість мільйонів триста шістдесят чотири тисячі гривень).

З огляду на вказане, в результаті прийнятих відповідачем рішень позивачу було завдано шкоди у вигляді неправомірно завищеної суми ліцензійного збору на суму - 24 035 180,00 грн (двадцять чотири мільйони тридцять п`ять тисяч сто вісімдесят гривень).

Разом з тим, на думку відповідача, оскільки ТОВ «Зеонбуд», при поданні заяви про продовження ліцензій вказав у пункті 9 кожної заяви «територію надання послуг» як окремі області, а не всю Україну, при видачі ліцензій ТОВ «Зеонбуд» у 2010 році ліцензійний збір обраховувався за областями, а ТОВ «Зеонбуд» не заперечував проти цього, та покриття цифровим сигналом 95% населення підтверджує, що позивач не надає послуги на всій території України, тому оскаржувані рішення є правомірними.

Втім, посилання апелянта про те, що саме ТОВ «Зеонбуд», при поданні заяви про продовження ліцензій, вказав у пункті 9 кожної заяви «територію надання послуг» як окремі області, а не всю Україну, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Так, додатком № 1 Положення про порядок видачі ліцензії провайдера програмної послуги затверджено форму Заяви про видачу (продовження) ліцензії провайдера програмної послуги (надалі - Заява).

У пункті 9 Заяви вказано «Територія розташування (прийому) багатоканальної телемережі (територія надання програмної послуги).

У свою чергу, у розділі 9 заяв про продовження строку дії Ліцензій провайдера програмної послуги серія НР № 00016-п, № 00017-п, № 00018-п, № 00019-п від 10 грудня 2010 року ТОВ «Зеонбуд» визначено наступна територія розташування (прийому) багатоканальної телемережі: «АР Крим, області: Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь».

Вказане розташування багатоканальної телемережі (територія надання послуги) ТОВ «Зеонбуд» є тотожною території всієї України, що визначена у статті 133 Конституції України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що територією розташування (прийому) багатоканальної телемережі (територією надання послуг) є вся територія України.

Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» залежно від території розповсюдження програм визначається територіальна категорія мовлення та територіальна категорія каналу мовлення або багатоканальної телемережі: загальнонаціональне мовлення - мовлення не менше ніж на дві третини населення кожної з областей України; регіональне мовлення - мовлення на регіон (область, декілька суміжних областей), але менше ніж на половину областей України; місцеве мовлення - мовлення на один чи кілька суміжних населених пунктів, яке охоплює не більше половини території області;...».

Враховуючи, що у телемережі ТОВ «Зеонбуд» мовить наразі 28 телерадіоорганізації, які здійснюють загальнонаціональне мовлення, тому телемережа позивача розповсюджує їх сигнал не менше ніж на дві третини населення кожної з областей України.

Таким чином, так як територія розповсюдження телемереж позивача - це Україна, а відтак Національна рада неправомірно визначила територію покриття телемережі як окремі області та застосувала коефіцієнт N, виходячи з покриття областей, а не території України.

Твердження апелянта на те, що при видачі ліцензій ТОВ «Зеонбуд» у 2010 році ліцензійний збір обраховувався за областями та ТОВ «Зеонбуд» не заперечував проти цього є також безпідставними, оскільки ліцензійний збір за продовження строку дії ліцензій на даний час визначається Методикою розрахунків розмірів ліцензійного збору за видачу або продовження строку дії ліцензії на мовлення, ліцензії провайдера програмної послуги, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 112 (надалі - Методика), яка була прийнята пізніше ніж видано позивачу ліцензії.

Відтак, застосовується новий порядок розрахунку ліцензійного збору, тому посилання відповідача на те, що позивач у 2010 році не заперечував проти розрахунку розміру ліцензійного збору не спростовує жодних фактів, доказів, наданих позивачем під час вирішення даної справи.

Доводи відповідача, що згідно Методики розрахунок ліцензійного збору за видачу (продовження) ліцензії провайдера програмної послуги з використанням та без використання радіочастотного ресурсу проводиться за чисельністю населення на території, де передбачається надання послуги, а у випадку ТОВ «Зеонбуд», на думку відповідача, це область, бо так було зазначено у пункті 9 заявок про продовження ліцензій провайдера програмної послуги ТОВ «Зеонбуд», колегія суддів оцінює критично, так як відповідно до Особливих умов ліцензій, однією з ліцензійних умов є забезпечення цілодобового мовлення не менше як 95% населення України.

Відповідно, багатоканальна телемережа ТОВ «Зеонбуд» розбудована з використанням радіочастотного ресурсу, а розраховувати покриття телемережі за кількістю осіб, що проживають в окремій області неможливо, оскільки радіочастотний сигнал передавальних станцій, що розміщені в одній області, покриває також територію інших суміжних областей, тому радіочастотний сигнал виходить далеко за межі адміністративно-територіальних одиниць.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправними рішень та зобов`язання відповідача зробити перерахунок ліцензійного збору за такими рішеннями із застосування вагового коефіцієнту, який враховує територію надання програмних послуг: N=3000.

Так як наслідок, з метою найбільш ефективного захисту порушеного права позивача, слід вийти за межі позовних вимог та скасувати пункт 7 та додатки №4 до рішень Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення №1351, №1352, №1353 та №1354 від 29 жовтня 2020 року.

При цьому, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача надмірно сплаченого ліцензійного збору на суму 24 035 180,00 грн, також підлягають задоволенню, враховуючи підтвердження факту надмірної сплати ліцензійного збору позивачем.

З огляду на наведені правові норми та фактичні обставини справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2021 рок- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук