Справа № 640/15957/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Коротких А.Ю.

Чаку Є.В.

За участю секретаря Борисовської Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України Соловйової Любові Володимирівни про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України Соловйової Любові Володимирівни, в якому просив:

- визнати протиправними дії Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України щодо відмови у перерахунку суддівської винагороди судді ОСОБА_1 , згідно з положеннями п. 3 ч. 3 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VІІІ;

- зобов`язати Голову ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України здійснити перерахунок та виплату (з урахуванням виплачених сум) ОСОБА_1 суддівської винагороди, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VІІІ, з розрахунку посадового окладу судді Верховного Суду з 16 грудня 2017 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що, відмовляючи в перерахунку суддівської винагороди, відповідач послався на п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який вичерпав свою дію станом на 15.12.2017 року, а тому, не міг бути застосований до позивача. Також, апелянт вказує, що судом було застосовано норми права, які не були чинними ні на момент виникнення спірних відносин, ні на момент вирішення справи, адже норми пунктів 22, 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VІІІ були виключені із Закону №1402-VІІІ ще 16.10.2019 року з прийняттям Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування».

29 червня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України Соловйової Любові Володимирівни надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції та просить здійснити розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України із заявою від 15 червня 2020 року, в якій просив здійснити перерахунок належної йому заробітної плати, згідно чинного Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме: виходячи з базового окладу судді - 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

Листом від 02 липня 2020 року №155/12-14/20 Вищий адміністративний суд України повідомив ОСОБА_1 про те, що нарахування йому суддівської винагороди здійснюється відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI. Натомість, підстави для застосування положень п. 3 ч. 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з базового окладу судді Верховного Суду (55 прожиткових мінімумів), відсутні, оскільки, ОСОБА_1 займає посаду судді Вищого адміністративного суду України.

Не погодившись із вищевказаною відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Вищий адміністративний суд України входив у систему судів загальної юрисдикції як вищий спеціалізований суд (частина друга статті 17, частини перша та друга статті 31 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI).

Розмір суддівської винагороди за Законом № 2453-VI визначався нормами статті 133 цього Закону. Зокрема, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Пунктом 2 частини 4 статті 133 Закону № 2453-VI установлено, що посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом: судді вищого спеціалізованого суду - 1,2.

30 вересня 2016 року у процесі повномасштабної судової реформи набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, яким змінено систему судоустрою, зокрема, утворено Верховний Суд, який діє у складі п`яти структурних підрозділів: Велика Палата Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд, Касаційний господарський суд, Касаційний кримінальний суд, Касаційний цивільний суд (статті 36, 37 Закону № 1402-VIII).

Частиною третьою статті 17 Закону № 1402-VIII передбачено, що для розгляду окремих категорій справ відповідно до цього Закону в системі судоустрою діють вищі спеціалізовані суди.

Водночас, відповідно до частини 2 статті 31 Закону № 1402-VIII, вищими спеціалізованими судами є: 1) Вищий суд з питань інтелектуальної власності; 2) Вищий антикорупційний суд.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон № 2453-VI, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Пунктом 24 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII визначено розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить: 1) з 01 січня 2017 року: а) для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; в) для судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України із заявою від 15 червня 2020 року, в якій просив здійснити перерахунок належної йому заробітної плати, згідно із чинним Законом України «Про судоустрій і статус суддів», а саме: виходячи з базового окладу судді - 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

Вищий адміністративний суд України листом від 02 липня 2020 року №155/12-14/20 повідомив позивача про те, що нарахування йому суддівської винагороди здійснюється відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI.

Також, у вищевказаному листі зазначено, що застосування пункту 3 частини 3 статті 135 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового окладу судді Верховного Суду (55 прожиткових мінімумів), не має правових підстав, так як позивач обраний суддею Вищого адміністративного суду України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на пункти 22-23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII.

Колегія суддів вважає таке посилання суду першої інстанції помилковим, з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 22-23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ (в редакції, чинній до 07.11.2019 - дата набрання чинності Законом України 16.10.2019 № 193-IX), право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

До проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Водночас, Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» пункти 22 і 23 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" виключено.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що норми пунктів 22, 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ не були чинними ні на момент виникнення спірних відносин, ні на момент вирішення справи, так як, були виключені Законом України «Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування», а тому, не могли бути застосовані судом першої інстанції.

Так, апелянт вказує, що, відмовляючи в перерахунку суддівської винагороди, відповідач послався на п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який вичерпав свою дію станом на 15.12.2017 року.

З даного приводу, слід зазначити наступне.

Пунктом 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ передбачено, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом № 2453-VI (положення пункту 7 розділу ХІІ "та ліквідуються" в частині Верховного Суду України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з рішенням Конституційного Суду № 2-р/2020 від 18.02.2020).

Відповідно до п. 8 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ, день початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, визначається рішенням його Пленуму, що публікується на веб-порталі судової влади та в газеті "Голос України".

Постановою Пленуму Верховного Суду від 30.11.2017 року №2 визначено днем початку роботи Верховного Суду 15 грудня 2017 року.

Колегія суддів враховує доводи апелянта про те, що на момент виникнення спірних правовідносин п. 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ вичерпав свою дію, разом з тим, вважає за необхідне наголосити на тому, що нормою частини другої статті 135 Закону №1402-VIII чітко визначено момент, з якого судді виплачується суддівська винагорода за цим Законом - з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що отримання позивачем суддівської винагороди з розрахунку посадового окладу судді Верховного Суду є неможливим, оскільки, фактично ОСОБА_1 не здійснює правосуддя у відповідному суді (Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду). Відтак на позивача не можуть поширюватись гарантії незалежності судді у вигляді суддівської винагороди, за нормами Закону №1402-VIII, який не передбачає в системі судоустрою - Вищого адміністративного суду України.

З приводу посилання апелянта на Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018, слід зазначити, що у даному Рішенні не надано офіційного тлумачення норм Закону з приводу наявності підстав для виплати суддівської винагороди, відповідно до статті 135 Закону № 1402-VIII, суддям Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України. У вказаному рішенні предметом перевірки на відповідність Конституції України (конституційності) були положення частин третьої, десятої статті 133 Закону № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VІII, які регламентують питання суддівської винагороди. Однак, питання нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди, відповідно до статті 133 Закону № 2453-VІ, не є предметом розгляду у цій справі.

Крім того, як зазначено Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 31 серпня 2021 року у справі № 640/2202/19, питання урівняння статусу суддів Верховного Суду, призначених до цього суду за процедурою, визначеною Законом № 1402-VIII, та суддів Вищих спеціалізованих судів, призначених у ці суди за процедурою за Законом № 2453-VI, зокрема у питанні виплати суддівської винагороди, лежить у площині законодавчого вирішення та не може бути вирішено у межах цього спору.

З огляду на обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , однак, першої інстанції помилково послався на норми законодавства, які були виключені на час виникнення спірних правовідносин, а тому, рішення суду першої інстанції слід скасувати, виклавши мотивувальну частину рішення в іншій редакції.

Надаючи оцінку доводам апелянта, судова колегія приймає до уваги Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому зазначено, що при викладенні підстав для прийняття рішення суд повинен надати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд апеляційної інстанції, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Крім того, у рішеннях ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , однак, мотивувальну частину рішення слід скасувати, виклавши мотивувальну частину рішення в іншій редакції.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, вірно по суті вирішивши справу, ухвалив рішення з помилковим застосуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в мотивувальній частині щодо підстав для відмови у задоволенні позову, з викладенням мотивувальної частини рішення в іншій редакції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року в мотивувальній частині - скасувати, виклавши мотивувальну частину рішення в іншій редакції.

В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Коротких А.Ю.

Чаку Є.В.

Повний текст постанови виготовлено 12.10.2021 р.