Справа № 120/6684/21-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2021-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/6684/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Дончик Віталій Володимирович

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

13 жовтня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Курка О. П. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

у червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання протиправними та скасування постанов, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року позовну заяву повернуто особі на підставі ч.2 ст. 123 КАС України, у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду, а наведені підстави для поновлення строку звернення до суду визнано неповажними.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає про те, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише 14.06.2021, а з позовною заявою звернувся до суду 22.06.2021, тобто в межах 10-денного строку, визначеного ст. 287 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Проте, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Так, відповідно до статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що у поданому адміністративному позові предметом спору є оскарження постанов державного виконавця.

Згідно із ч. 1 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

З матеріалів справи встановлено, що позивач звернувся до суду із позовом, у якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м.Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області Маліновської Ю.М., винесену 19.12.2019 року у виконавчому провадженні № 55836443 про стягнення виконавчого збору у розмірі 22949,70 грн.;

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області Маліновської Ю.М. про відкриття виконавчого провадження №60919253 від 19.12.2019 року про стягнення виконавчого збору в сумі 22949,70 грн.;

- зобов`язати відповідача повернути йому 25284,65 грн. виконавчого збору, який був примусово стягнутий у виконавчих провадженнях №55836443 та № 60919253.

В обґрунтування позову зазначено, що в Центральному відділі державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) перебувало виконавче провадження №55836443 з примусового виконання виконавчого листа Вінницького міського суду Вінницької області №127/12797/13-ц від 10.04.2014 року.

29.11.2019 року за заявою стягувача державним виконавцем у виконавчому провадженні №55836443 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. В подальшому, 19.12.2019 року у виконавчому провадженні №55836443 державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 22949,70 грн. В той же час, державним виконавцем відкрито виконавче провадження №609192253 з примусового виконання постанови №55836443 про стягнення виконавчого збору у розмірі 22949,70 грн.

23.03.2021 року виконавче провадження №609192253 примусового виконання постанови №55836443 закінчено у зв`язку із фактичним виконанням.

В подальшому, 14.06.2021 року у межах виконавчого провадження №64516494 приватним виконавцем утримано з позивача 22959,67 грн. основної винагороди приватного виконавця за виконання виконавчого листа Вінницького міського суду Вінницької області №127/12797/13-ц від 10.04.2014 року.

Разом з тим, апелянт вважає, що оскільки приватним виконавцем 14.06.2021 року утримано виконавчий збір за виконання виконавчого листа Вінницького міського суду Вінницької області №127/12797/13-ц від 10.04.2014 року, а державним виконавцем його фактично не виконано, а виконавчий збір стягнуто, у нього виникли правові підстави для скасування постанов державного виконавця від 19.12.2019 року ВП № 55836443 про стягнення виконавчого збору у розмірі 22949,70 грн. та про відкриття виконавчого провадження №60919253 від 19.12.2019 року з примусового виконання постанови державного виконавця від 19.12.2019 року ВП № 55836443 про стягнення виконавчого збору в сумі 22949,70 грн. та, відповідно повернення 25284,65 грн. виконавчого збору, який був примусово стягнутий у виконавчих провадженнях №55836443 та № 60919253.

Так, обґрунтовуючи помилковість висновків суду першої інстанції, апелянт зазначає, що позивач не міг передбачити, чи буде приватним виконавцем виконано рішення суду, чи буде реалізовано предмет іпотеки та, чи буде стягнуто основну винагороду приватного виконавця. Апелянт вважає, що право на звернення до суду із даним позовом у нього виникло після того, як рішення у справі №127/12797/13 було виконано приватним виконавцем в іншому виконавчому провадженні.

Суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що про порушення своїх прав позивач повинен був дізнатись у 2019 році при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору та відкриття виконавчого провадження, і оскільки пропустив строк звернення до суду без поважних причин, позовну заяву повернуто особі, яка її подала.

Колегія суддів, погоджуючись із висновками суду першої інстанції вважає, що сподіваючись на невиконання рішення суду у примусовому порядку, позивач проявив певну процесуальну бездіяльність, так як, знаючи про існування судового рішення, яке виконуватиметься у примусовому порядку, позивач не проявляв зацікавленість щодо такого виконавчого провадження, навіть з метою захисту своїх прав та інтересів від порушення з боку державного виконавця.

При цьому, в обґрунтування доводів позовної заяви та апеляційної скарги, позивач не зазначає про те, що оскаржувані постанови державного виконавця йому не було вручено (надіслано). Аналізуючи доводи апелянта, можна дійти висновку, що позивач сподівався на те, що рішення суду у справі №127/12797/13 не буде виконуватись.

При цьому, зі змісту апеляційної скарги видно, що позивачу було відомо про примусове виконання рішення суду, оскільки у 2018 році державним виконавцем було винесено постанови про звернення стягнення на заробітну плату та пенсію боржника ( ОСОБА_1 )

Враховуючи вищезазначене, колегія судів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011р. №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних спорів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2021р. по справі №240/12017/19, зазначив, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Таким чином, судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції щодо суб`єктивного характеру наведених апелянтом підстав пропуску строку звернення до суду, які не позбавляли останнього звернутись до суду з цим позовом у встановлені КАС України строки.

Поряд з іншим, колегія суддів зауважує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

Оскільки позивач не дотримався встановленого процесуальним законодавством строку звернення до суду, то подання позовної заяви за відсутності належного обґрунтування причин зволікання із оскарженням спірних постанов матиме наслідком порушення принципу правової визначеності, що є неприпустимим з огляду на принципову позицію Європейського Суду з прав людини у цьому питанні.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду. Відтак, висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для поновлення строку звернення до суду із вказаним позовом, підтверджуються матеріалами справи, у той час як доводи апеляційної скарги відповідну позицію суду не спростовують.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, обґрунтовано зазначивши про наявність правових підстав для повернення позовної заяви на підставі ч. 4 ст. 169 КАС України, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Курко О. П. Гонтарук В. М.