Справа № 640/21870/20
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.

при секретарі Хмарській К.І.

за участю:

представника позивача: Ліндаєва О.С.

представника відповідача: Лагути В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2021 року по справі за адміністративним позовом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, -

ВСТАНОВИВ:

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач, приватний нотаріус ОСОБА_2) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач, Мін`юст) в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Мін`юсту № 3021/5 від 03.09.2020 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2021 року позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у призначене судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, до Мін`юсту надійшла скарга ПП «БІМВ і К» від 09.07.2020 року, в якій скаржник повідомляє, що з витягу з Державного реєстру прав від 22.06.2020 року № 213490898 йому стало відомо, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером №:06:043:0003 за адресою: АДРЕСА_1 , перейшло до ТОВ «Східний базар ЛТД» на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_2 за реєстровим №159, укладеного між ОСОБА_1 (продавцем) та ТОВ «Східний базар ЛТД» (покупцем), та внесено запис № 36761900. На думку скаржника, нотаріусом не перевірено належність земельної ділянки на праві ОСОБА_1 , а тому оскаржуване рішення нотаріуса підлягає скасуванню.

За результатами розгляду скарги ПП «БІМВ і К», Колегією з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Мін`юсту складено висновок від 20.08.2020 року, в якому колегія Міністерства юстиції з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України дійшла до висновку про її задоволення.

Підставою для задоволення вказаної скарги стало те, що приватний нотаріус ОСОБА_2 не перевірив належність земельної ділянки продавцю ОСОБА_1 та прийняв оскаржуване рішення за наявності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на вказану земельну ділянку до 2013 року, оскільки у сформованих відомостях до Державного земельного кадастру від 04.06.2020 року №20406354 міститься інформація про право власності ПП «БІВМ і К» на земельну ділянку, що виникло на підставі державного акту ЛГ №040649 від 25.11.2004 року.

З огляду на вказані обставини, договір купівлі-продажу від 04.06.2020 року прийнято приватним нотаріусом ОСОБА_2 з порушенням вимог пунктів 1, 2 ч.3 ст.10. п.4 ч.1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а тому він підлягає скасуванню.

03.09.2020 року Мін`юстом, відповідно до ч.3 ст.26, підпунктів «а», «г» пункту 2 ч.6 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» прийнято наказ «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» № 3021/5 (далі по тексту - оскаржуваний наказ).

Так, в оскаржуваному наказі Мін`юстом вирішено:

1. Скаргу ПП «БІВМ і К» від 09.07.2020 року задовольнити частково.

2. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.06.2020 №52527282, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2

3. Тимчасово блокувати доступ приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 місяці.

4. У задоволені інших вимог відмовити, у зв`язку з тим, що оскаржуване рішення від 22.06.2020 №52777574, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В. прийнято відповідно до законодавства.

Вважаючи протиправним оскаржуваний наказ, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки інформація про зміну власника не відображається у ДЗК по технічним причини, то у позивача було дві беззаперечні підстави для прийняття рішення про внесення даних про право власності на земельну ділянку від 04.06.2020 за ОСОБА_1 , таких як інформація у ДЗК про попереднього власника земельної ділянки ПП «БІВМ і К`та зареєстроване право останнього на підставі цивільно-правового договору №2799 від 29.11.2000, а також перехід права власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.02.2011 від ПП «БІВМ і К» до ОСОБА_1 .

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, приватний нотаріус ОСОБА_2, звертаючись до суду з даним позовом, стверджував про відсутність підстав для задоволення скарги ПП «БІВМ і К», оскільки оскаржувану реєстраційну дію було вчинено ним на законних підставах, а тому не було допущено порушення норм чинного законодавства при її вчиненні.

Разом з тим, відповідачем наголошено, що позивачем проведено реєстраційну дію по реєстрації права власності за ТОВ «Східний Базар ЛТД» на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером №:06:043:0003, за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 та ТОВ «Східний Базар ЛТД», й окрім цього договору, разом із заявою про державну реєстрацію, в ДРРП було додано скан-копії наступних документів: сформовані в результаті автоматизованого обміну відомості з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 04.06.2020 року №20406354, що містять право власності за ПП «БІМВ і К», а не за ОСОБА_1 .

Колегія суддів апеляційної інстанції не надає оцінку відносинам в частині наявності права на земельну ділянку, оскільки предметом даного спору є оскаржуваний наказ.

Так, з матеріалів справи вбачається, що під час укладення договору купівлі-продажу від 04.06.2020 року, прийнято приватним нотаріусом ОСОБА_2, сторонами правочину ОСОБА_1 та ТОВ «Східний Базар ЛТД» надано первинний документ, який підтверджує виникнення права власності на земельну ділянку у продавця, а саме: договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01.02.2011 року (а.с.17), з якого вбачається, що 01.02.2011 року між ПП «БІМБ і К», в особі директора ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,5525 за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером №:06:043:0003, цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Згідно пункту 2 договору, земельна ділянка належала продавцю - ПП «БІМБ і К» на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ЛГ 040649 від 25.11.2004, виданого Сєвєродонецьким міським управлінням земельних ресурсів на підставі рішення Сєвєродонецької МР.

Разом з тим, під час подання скарги від 09.07.2020 року до Мін`юсту, ПП «БІМБ і К» також посилалося на вищезазначений Державний акт, як на доказ у останнього права власності на спірну земельну ділянку.

У свою чергу, в момент посвідченні правочину по відчуженню земельної ділянки, приватним нотаріусом ОСОБА_2, було встановлено належність такої ділянки продавцю - ОСОБА_1 на підставі правовстановлюючого документу.

Відповідно до п. 5 договору купівлі-продажу від 01.02.2011 року продаж ділянки було вчинено за 550 000,00 грн. які продавець отримав до підписання договору, тобто встановлено факт розрахунку покупцем.

Зазначений договір купівлі-продажу ділянки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрілець Д.В. 01.02.2011 року за реєстровим номером № 285 та перевірено правовий статус майна, правовий статус сторін та наявність у них повноважень на укладання договору.

Таким чином, позивач дійшов висновку, під час вчинення реєстраційних дій, що право власності на земельну ділянку виникло у ОСОБА_1 на підставі правочину - договору купівлі-продажу ділянки, який був укладений скаржником ПП «БІМБ і К» у 2011 році.

Під час перевірки факту реєстрації права власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав приватним нотаріусом ОСОБА_2, встановлено, що речове право на земельну ділянку не зареєстровано у даному реєстрі.

Вказані обставини не заперечуються сторонами.

Зазначене стало підставою вчинення приватним нотаріусом ОСОБА_2 реєстрації речового права за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.02.2011 року, для подальшого укладення договору купівлі-продажу від 04.06.2020 року, між ОСОБА_1 та ТОВ «Східний Базар ЛТД».

Надаючи правову оцінку діям приватного нотаріуса ОСОБА_2 та законності оскаржуваного наказу Мін`юсту, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-ІV (далі по тексту - Закон № 1952) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин - 23.05.2020 року) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Правовими положеннями 2-4 ст. 3 Закону № 1952 визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

У даному випадку, правовідносини, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.02.2011 року, виникли до 01.01.2013 року.

На виконання вимог ч. 3 ст.4 Закону № 1952 приватним нотаріусом ОСОБА_2 здійснено запит 04.06.2020 року в ДРРП та сформовано інформаційну довідку № 211411428, згідно якої, право власності на земельну ділянку не було зареєстровано за жодною особою (а.с.18).

Також, при отриманні Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-020 від 02.04.2020, приватним нотаріусом ОСОБА_2 встановлено, що згідно даних Державного земельного кадастру власником земельної ділянки зазначено - ПП «БІВМ і К», право власності якого виникло на підставі цивільно-правового договору №2799 від 29.11.2000 року і посвідчується державним акту ЛГ №040649 від 25.11.2004 року.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що станом на момент вчинення приватним нотаріусом ОСОБА_2 правочину від 04.06.2020 року, у Державному земельному кадастрі операція по переходу права власності на земельну ділянку від ПП «БІВМ і К» до ОСОБА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 01.02.2011 року, не знайшла свого підтвердження.

З метою отримання інформації про причини невнесення даних у Державного земельного кадастру щодо нового власника земельної ділянки у 2011 році, позивачем надіслано запит, на який у відповідь від 03.06.2020 року сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_4 надано інформацію, що Національна кадастрова система (Державний земельний кадастр в електронному вигляді) запрацювала лише у 2012 році. У зв`язку з чим, трапляються випадки щодо відсутності інформації про перехід права власності (користування) на земельні ділянки до 2012 року. На сьогодні така інформація вноситься до реєстру речових прав і автоматично вноситься до даних Державного земельного кадастру (а.с.31).

З огляду на те, що інформація про зміну власника не відображається у Державного земельного кадастру, по технічним причини, позивач прийняв рішення про внесення даних про право власності на земельну ділянку від 04.06.2020 року за ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що інформація у Державному земельному кадастрі наявна інформація про попереднього власника земельної ділянки ПП «БІВМ і К» та зареєстроване право останнього на підставі цивільно-правового договору №2799 від 29.11.2000, а також перехід права власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.02.2011 від ПП «БІВМ і К» до ОСОБА_1 .

За результатами самостійного внесення даних, приватним нотаріусом ОСОБА_2 посвідчено правочин по відчуженню земельної ділянки ОСОБА_1 на користь ТОВ «Східний базар ЛТД», за реєстровим №159, й прийнято рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер 52527282 від 04.06.2020 року, номер запису про право власності 36761900, реєстраційний номер нерухомого майна 000, та видано Витяг про реєстрацію прав із ДРРП за №211462615.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що під час вчинення позивачем державної реєстрації прав, індексний номер 52527282 від 04.06.2020 року, номер запису про право власності 36761900, реєстраційний номер нерухомого майна 000, приватним нотаріусом ОСОБА_2 не вчинено дії, які передбачені чинним законодавством, з огляду на наступне.

Так, відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-020 від 02.04.2020 року власником земельної ділянки площею 0,5525 за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером №:06:043:0003, цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, значиться ПП «БІВМ і К» (а.с.30 та на звороті).

Тобто, за два місяці до вчинення дій приватним нотаріусом ОСОБА_2 право власності на вказану земельну ділянку було закріплено в Державному земельному кадастрі іншою особою, а не ОСОБА_1 .

У свою чергу, наявність договору між ОСОБА_1 на підставі правочину - договору купівлі-продажу ділянки, який був укладений скаржником ПП «БІМБ і К» у 2011 році, не є беззаперечною обставиною для визнання за нею права власності та укладення нового правочину про відчуження такого права, оскільки в Державному земельному кадастрі містилася інформація про іншого власника земельної ділянки.

Так, відповідно до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі по текст - Порядок)(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин - 29.05.2020 року) визначено умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Відповідно до п.6 Порядку державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса

Абзацом 3 п. 8 Порядку визначено, що під час формування та реєстрації заяви державний реєстратор, уповноважена особа обов`язково зазначають відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав, передбачені Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи не міститься, а приватним нотаріусом ОСОБА_2 не надано суду належних доказів звернення ОСОБА_1 до позивача із заявою про державну реєстрацію її прав на земельну ділянку площею 0,5525 за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером №:06:043:0003, на підставі договору купівлі-продажу укладеного з ПП «БІМБ і К» у 2011 році.

Правовими положеннями п. 12 Порядку визначено, що розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор використовує відомості Державного реєстру прав, зокрема його невід`ємної архівної складової частини, а також Державного земельного кадастру, Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - Єдиний реєстр документів), а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав.

У разі коли відомості Державного земельного кадастру про власників, користувачів земельної ділянки, перенесені з державного реєстру земель, містять неповну або неточну інформацію, що унеможливлює ідентифікацію особи, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав надсилає відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 17 жовтня 2012 р. № 1051, повідомлення в електронній формі державному кадастровому реєстраторові про уточнення інформації в Державному земельному кадастрі, в якому зазначається виключний перелік відомостей, що є неповними або неточними.

Інформаційна взаємодія між Державним реєстром прав та реєстрами (кадастрами), автоматизованими інформаційними системами, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, здійснюється інформаційно-телекомунікаційними засобами в електронній формі у порядку, визначеному Мін`юстом разом з відповідним державним органом.

Державний реєстратор у разі наявності в нього паперових носіїв інформації (реєстрових книг, реєстраційних справ, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації) використовує також відомості, які містяться на відповідних носіях інформації.

Під час розгляду даної справи, судом апеляційної інстанції неодноразово витребувалась інформація та докази у сторін.

Так, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.06.2021 року зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 надати Шостому апеляційному адміністративному суду додаткові докази по справі, а саме:

- належним чином завірене повідомлення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 в електронній формі державному кадастровому реєстраторові про уточнення інформації в Державному земельному кадастрі щодо земельної ділянки з кадастровим номером № :06:043:0003, в якому зазначається виключний перелік відомостей, що є неповними або неточними, відповідно до п. 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1127.

13.07.2021 року на електронну адресу суду апеляційної інстанції надійшла відповідь приватного нотаріуса ОСОБА_2, в якій останнім повідомлено про неможливість надати витребувані докази, з огляду на те, що технічним адміністратором Державних реєстрів є ДП «Національні Інформаційні Системи» Міністерства юстиції України, у якого зберігається вся інформація, яка запитувалася судом.

З огляду на вказані посилання позивача, судом витребувано вказану інформацію у Мін`юсту.

23.09.2021 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшло клопотання Мін`юсту про долучення відповіді ДП «Національні Інформаційні Системи» Міністерства юстиції України до матеріалів справи.

Так, з вказаної відповіді вбачається, що приватним нотаріусом ОСОБА_2 в програмному забезпеченні Державного реєстру речових прав не здійснювалась відправка повідомлення в електронній формі державному кадастровому реєстраторові, відповідно до п. 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1127, оскільки станом на сьогодні відповідний функціонал не реалізований.

Також, Генеральним директором ДП «Національні Інформаційні Системи» Міністерства юстиції України О. Бережним зазначено, що заходи по реалізації функціоналу обміну повідомленнями між Державним реєстром речових прав та Державним земельним кадастром можуть бути здійснені у регламентованому (робочому) порядку.

Дослідивши надані сторонами відповіді на запитувану інформацію, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що приватним нотаріусом ОСОБА_2, під час виконання останнім функцій державного реєстратора, не здійснено обов`язкових передбачених законодавством дій, а саме: не подано до державного кадастрового реєстратора, у будь-якій формі електронній або паперовій, запиту про уточнення інформації в Державному земельному кадастрі, в якому зазначається виключний перелік відомостей, що є неповними або неточними, зокрема, належність земельної ділянки продавцю ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що Колегією з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Мін`юсту складено вмотивований висновок від 20.08.2020 року про задоволення скарги ПП «БІВМ і К», і рекомендації відносно приватного нотаріуса ОСОБА_2, викладені в ньому, з огляду на те, що приватний нотаріус ОСОБА_2, не здійснив звернення до державного кадастрового реєстратора, у будь-якій формі електронній або паперовій, вчинив протиправно реєстрацію права власності за ОСОБА_1 без наявності у неї такого права та подання відповідної заяви, і у зв`язку з тим, що позивач мав пересвідчитись у відсутності спору між ОСОБА_1 та ПП «БІВМ і К» щодо права власності на вказану земельну ділянку, адже станом на 02.04.2020 року право власності зареєстроване за ПП «БІВМ і К», відповідно до витягу даних Державного земельного кадастру.

Відповідно, колегія суддів апеляційної інстанції, на підставі вищевикладених висновків, зазначає, що Мін`юстом обґрунтовано та законно прийнято оскаржуваний наказ, на підставі вмотивованого висновку Колегії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Мін`юсту від 20.08.2020 року, а тому оскаржуваний наказ не підлягає скасуванню, відповідно, позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З огляду на встановлені обставини і правове регулювання, враховуючи висновки щодо застосування норм права, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржуваний наказ відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України.

Виходячи з викладеного, відсутні підстави для задоволення позову.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2021 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 12.10.2021 року