Справа № 340/975/21
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2021-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

13 жовтня 2021 року м. Дніпросправа № 340/975/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Юрко І.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу апеляційну скаргу Адвоката Гулого Андрія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року в адміністративній справі №340/975/21 (головуючий суддя першої інстанції Жук Р.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язати вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :
Позивач 10.03.2021 року (відповідно до поштового конверту) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України виплатити йому середній заробіток за час неповного розрахунку при звільненні з дня звільнення (29.07.2016 р.) по день фактичного розрахунку (17.02.2021 р.).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив військову службу в Військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №210 від 29.07.2016 року його звільнено зі служби та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Проте, в день звільнення з ним не проведено остаточного розрахунку, не виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій. Протиправність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати при звільненні вказаної грошової компенсації встановлено рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04.12.2020 року у справ №340/4139/20. Фактичний розрахунок відбувся лише 17.02.2021 року. Позивач вважає, що в порушення норм діючого законодавства, відповідач не провів з ним остаточний розрахунок з усіх видів забезпечення в день звільнення зі служби.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 29 липня 2016 року по 17 лютого 2021 року.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29 липня 2016 року по 17 лютого 2021 року в частині 9894,90 грн..

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати у частині стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9894,90 грн. та прийняти нове рішення, яким змінити відповідну частину рішення суду, а саме стягнути з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення (29.07.2016 року) по день фактичного розрахунку (17.02.2021 року) у розмірі 437615,36 грн..

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення.

Рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, тому в суді апеляційної інстанції справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів в порядку письмового провадження.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №210 від 29.07.2016 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

У період проходження військової служби позивач отримав статус ветерана війни - учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 10.03.2016 року.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року по справі №340/4139/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016 рік та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016 рік. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.9-12).

Рішення набрало законної сили 03.03.2021 року.

На виконання вказаного судового рішення відповідачем нарахована та 17.02.2021 року виплачена позивачу на картковий рахунок грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в розмірі 6679,88 грн., про що свідчить копія виписки з розрахункового рахунку позивача (а.с.13).

Позивач, вважаючи наявним у нього право на отримання середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, звернувся до суду з вказаним вище позовом.

Ухвалюючи рішення про стягнення на користь позивача з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 29 липня 2016 року по 17 лютого 2021 року в частині 9894,90 грн., суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням конкретних обставин справи, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). В цій справі позивач звернувся до суду з позовом у березні 2021 року, тобто зі спливом більш ніж чотирьох років після звільнення у запас з військової служби, яке мало місце 29.07.2016 року. З матеріалів справи судом встановлено, що під час звільнення позивач не заявляв про неправильність здійсненого з ним розрахунку, невиплату йому роботодавцем на день звільнення належних йому сум, не повідомляв роботодавця про наявність підстав для виплати йому компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та про порушення у зв`язку з цим його прав.

При цьому судом першої інстанції не встановлено, що позивач не знав про своє право на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Сума компенсації позивачу за невикористані дні додаткової відпустки (6679,88 грн.), яку нарахував та виплатив роботодавець, є більш ніж у шістдесят разів меншою, ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (437615,36 грн.). Тому, суд при обчисленні враховує вищезазначені висновки Верховного Суду та зазначає наступне.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

При цьому, незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Таке звернення має бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.

Саме такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних працівникові сум при звільненні.

В цьому випадку здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум, належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися.

ОСОБА_1 до відповідача не в день звільнення, ні протягом чотирьох років після звільнення не звертався до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за невикористані дні відпустки, тобто тільки через чотири роки після звільнення, яке відбулось 29.07.2016 року, позивач звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 з питання нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік.

Отже, спір щодо невиплаченої грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016 рік виник через чотири роки після звільнення позивача, а відповідно в момент звільнення позивача такого спору не існувало, оскільки позивач до відповідача з жодними заявами протягом 2016-2020 років після звільнення не звертався. Жодних доказів існування між сторонами спору щодо виплачених в момент звільнення сум, позивачем судам обох інстанцій не надавалось.

Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Аналогічний правовий висновок у подібних правовідносинах (щодо стягнення середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні внаслідок не нарахування та не виплати під час звільнення індексації заробітної плати) викладено Верховним Судом України у постанові від 04.12.2019 року в справі № 825/742/16.

Такий правовий висновок враховується судом на підставі частини 5 статті 242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи зазначені вище обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Хоча відповідачем по даній справі не подана апеляційна скарга, проте, у відповідності до частини 2 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановлені рішення невірно застосував норми матеріального права, що у відповідності до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Оскільки дана справа судом першої інстанції визнана незначною, розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Гулого Андрія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року в адміністративній справі №340/975/21 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року в адміністративній справі № 340/975/21 скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язати вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак