Справа № 640/22536/19
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної установи «Харківське СІЗО №27» про визнання протиправними дій та бездіяльності, скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України (далі - відповідач 1), Державної установи «Харківське СІЗО №27» (далі - відповідач 2) та просить суд визнати протиправними дії та рішення ДУ «Харківське СІЗО №27» щодо відмови у видачі дубліката діючої довіреності та оформлення і посвідчення нової довіреності від імені ОСОБА_1 , що виразилися в неправомірному затягуванні часу при наданні відповідей на звернення, неправомірній відмові у видачі дубліката, неправомірній вимозі щодо отримання дозволу на видачу довіреності, бездіяльності щодо погодження посвідчення довіреності, неправомірній відмові у отриманні та посвідченні нової довіреності; зобов`язання ДУ «Харківське СІЗО №27» видати дублікат довіреності від 13 серпня 2018 року на ім`я ОСОБА_2 та оформити і посвідчити нову довіреність від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 з правом передоручення; визнання протиправною бездіяльності держави Україна в особі Міністерства юстиції України щодо забезпечення прав позивача та фактичної виплати справедливої компенсації за рішенням Європейського Суду з прав людини.

В якості підстав позову позивач зазначає, що протиправними діями та бездіяльністю відповідачів їй створено перешкоди в отриманні компенсації, присудженої Європейським Судом з прав людини, оскільки статус ув`язненої не дає можливості самостійно отримати грошові кошти.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою звернулася ОСОБА_1 , просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом не повно з`ясовано обставини у справі, висновки суду не відповідають дійсним обставинам, внаслідок чого порушено норми матеріального та процесуального права та ухвалено незаконне рішення у справі.

Зокрема, апелянтом зазначено що суд першої інстанції не повернув їй уточнену позовну заяву, яку не прийняв до розгляду, не роз`яснив обов`язку щодо направлення копії уточненої позовної заяви учасникам процесу, не направив на її адресу відзивів на позовну заяву, чим порушено принцип рівності та змагальності сторін.

По суті ухваленого рішення апелянт зазначає, що оскаржувані події відбувалися в період її знаходження під вартою, за умов обмеження можливості здійснювати свої права, тому Держава, на думку апелянта, мала створити умови, за яких вона могла б реалізувати свої права на справедливу компенсацію та фактичне отримання присуджених грошових коштів.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , задоволено клопотання про звільнення від сплати судового збору, призначено скаргу до розгляду в порядку письмового провадження, за наявними матеріалами.

Від відповідачів відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з фактичних обставин справи, згідно з рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Пришляк і Некрасова проти України» позивачу присуджено грошову суму в якості відшкодування матеріальної і моральної шкоди у розмірі 900 євро. З метою отримання вказаних коштів, позивач видала довіреність на ім`я третьої особи, проте у зв`язку із втратою цієї довіреності, звернулася до ДУ «Харківське СІЗО №27» з метою отримання дубліката.

Відповідач 2 відмовив у видачі дубліката довіреності, у зв`язку з чим позивач звернулась до нього з проханням оформити нову довіреність, з обсягом повноважень та терміном дії втраченої.

Відповідач 2 відмовив ОСОБА_1 у видачі нової довіреності, у зв`язку із відсутністю погодження на посвідчення від Харківського апеляційного суду, у провадженні якого перебувала справа на час оформлення довіреності.

Не погоджуючись з діями та бездіяльністю відповідачів, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, розглянувши який судом першої інстанції ухвалено рішення від 12 квітня 2021 року.

Переглядаючи зазначене рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Абзацами 3, 6 статті 245 Цивільного кодексу України передбачено, що довіреність особи, яка тримається в установі виконання покарань чи слідчому ізоляторі, може бути посвідчена начальником установи виконання покарань чи слідчого ізолятора.

Довіреності, посвідчені зазначеними посадовими особами, прирівнюються до нотаріально посвідчених.

Пунктом 3 частини другої статті 40 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що до нотаріально посвідчених довіреностей прирівнюються довіреності осіб, які тримаються в установах виконання покарань чи слідчих ізоляторах, посвідчені начальниками таких установ чи слідчих ізоляторів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року №419 затверджено Порядок посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених (далі - Порядок №419).

Посвідчувати заповіти і довіреності, що прирівнюються до нотаріально посвідчених (далі - заповіти і довіреності), відповідно до статей 245 і 1252 Цивільного кодексу України та статті 40 Закону України «Про нотаріат», мають право такі посадові, службові особи, як начальники установ виконання покарань та слідчих ізоляторів - заповіти і довіреності осіб, що тримаються в таких установах (абзац 7 пункту 1 Порядку №419).

Абзацом 10 пункту 1 Порядку №419 (в редакції, чинній на момент звернення позивача) передбачено, що начальники слідчих ізоляторів посвідчують заповіти і довіреності осіб, узятих під варту, та засуджених, стосовно яких вирок суду не набрав законної сили, за погодженням з посадовою, службою особою чи органом, у провадженні яких перебуває справа.

Згідно з довідкою ДУ «Харківське СІЗО №27» за особовою справою 898-12, з 10 жовтня 2018 року кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 здійснював Харківський апеляційний суд. Станом на 11 серпня 2020 року вирок не набрав законної сили.

Виходячи з наведених законодавчих положень, для посвідчення довіреності ОСОБА_1 , яка утримувалась в ДУ «Харківське СІЗО №27», необхідно було погодження від Харківського апеляційного суду.

Разом з тим колегії суддів апеляційного суду не надано доказів наявності відповідного погодження при зверненні позивача до ДУ «Харківське СІЗО №27», у зв`язку із чим відсутні правові підстави вважати відмову відповідача 2 у видачі довіреності протиправною.

Стосовно видачі дублікату довіреності, то колегією суддів встановлено, що оригінал довіреності виданий 13 серпня 2018 року на ім`я ОСОБА_4 . При цьому ОСОБА_1 прибула до Харківського СІЗО з Київського СІЗО 06 листопада 2018 року, як вбачається з довідки ДУ «Харківське СІЗО №27» за особовою справою 898-12.

ДУ «Харківське СІЗО №27 зазначає, що видати дублікат довіреності від 13 серпня 2018 року позивачу не виявлялось за можливе, оскільки вказана довіреність видавалась Київським слідчим ізолятором, чого не заперечує позивач.

З огляду на таке, відмова відповідача 2 у видачі дубліката діючої довіреності та оформлення і посвідчення нової довіреності є правомірною.

Стосовно аргументів позивача щодо надмірного затягування часу при наданні відповідей на її звернення щодо посвідчення довіреності колегія суддів зазначає, що позивач не надав до матеріалів справи зазначених звернень, відповідей на них, не зазначила відповідних реквізитів цих звернень, а її доводи про зворотне не підтверджуються матеріалами справи.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та колегією апеляційного суду, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі №520/3023/2020 частково задоволено позов ОСОБА_1 до ДУ «Харківське СІЗО №27» про визнання протиправними дій щодо розгляду її звернень та зобов`язання вчинити дії. Із вказаного рішення вбачається, що досліджені у них запити та звернення позивача стосувались посвідчення та видачі їй дублікату довіреності або оформлення нової довіреності.

Окрім того, відповідно до ухвали Сумського апеляційного суду від 27 листопада 2020 року ОСОБА_1 звільнено з під варти, відтак, відсутні підстави для зобов`язання відповідача 2 вчинити дії щодо посвідчення та видачі довіреності чи дубліката.

В іншій частині позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 7 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва: а) надсилає Стягувачеві повідомлення з роз`ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів; б) надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва.

Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті «б» цієї частини, відкриває виконавче провадження.

Службовою запискою заступника Міністра - Уповноваженого у справах ЄСПЛ від 24 червня 2019 року №1678-5.2.2-19 повідомлено Департамент державної служби Міністерства юстиції України, що 06 червня 2019 року Європейським судом з прав людини ухвалено остаточне рішення у справі «Пришляк і Некрасова проти України», за яким держава Україна повинна сплатити ОСОБА_1 відшкодування матеріальної та моральної шкоди у розмірі 900 євро.

Листом від 24 червня 2019 року №23567/5087-30-19/5.2.2, ОСОБА_1 повідомлено про необхідність подання заяви про виплату відшкодування із зазначенням реквізитів банківського рахунку для перерахування коштів.

Надалі, постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 09 липня 2019 року відкрито виконавче провадження щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06 червня 2019 року.

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 від 18 червня 2019 року, у якій остання просить перерахувати компенсацію у розмірі 900 євро на відповідний рахунок.

Згідно з платіжним дорученням від 25 липня 2019 року №220, Міністерством юстиції України перераховано на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 25 582,64 грн. (в еквіваленті 900 євро) на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06 червня 2019 року.

Постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 30 липня 2019 року ВП №59484637 закінчено виконавче провадження з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06 червня 2019 року, у зв`язку із виконанням рішення суду у повному обсязі.

Отже, обставини та матеріали справи свідчать про те, що відповідач 1 вжив всі необхідні заходи, передбачені чинним законодавством з метою належного виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06 червня 2019 року у справі «Пришляк і Некрасова проти України», тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Стосовно процесуальних порушень, яких на думку позивача припустився суд першої інстанції, колегія суддів зазначає, що 31 липня 2020 року позивач подала до суду уточнену позовну заяву, до якої не надала доказів направлення її копії іншим учасникам справи, тому суд першої інстанції уточнення до позовної заяви не прийняв до розгляду, про що зазначив в судовому рішенні.

Зазначені процесуальні дії суду першої інстанції відповідають положенням частини сьомої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також посилання позивача про необізнаність із обов`язком направлення уточненої позовної заяви усім учасникам процесу та надання до суду підтверджень такого направлення не заслуговують на увагу, оскільки не знання положень Кодексу адміністративного судочинства України не звільняє позивача від обов`язку виконувати приписи процесуального законодавства. Окрім того, чинним законодавством передбачено також право позивача користуватися послугами професійної правової допомоги.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що переконливих доводів і доказів щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права апелянт не навела, а судова колегія не встановила, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду попередньої інстанції та не дають підстав для висновку, що Окружним адміністративним судом міста Києва при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За правилами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з наведеного, колегія суддів залишає рішення суду першої інстанції без змін, у зв`язку з чим відсутні й підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року у справі №640/22536/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Л.О. Костюк

О.Є. Пилипенко