Справа № 320/3186/21
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2021-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2021 року справа №320/3186/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправною бездіяльність,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Відповідача, щодо ненарахування та невиплати із 17.07.2018 року підвищення до пенсії Позивача, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (04071, м. Київ, вул. Ярославська, буд. 40, ) здійснити із 17.07.2018 року нарахування та виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП за ДРФО НОМЕР_1 ), як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

Позивач зазначає, що є непрацюючим пенсіонером та проживає зоні добровільного відселення, а тому, враховуючи рішення Конституційного Суду № 6-р/2018, з 17.07.2018 має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії, як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення відповідно до статті 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Ухвалою суду від 29.03.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, у відзиві на позовну заяву зазначив про те, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Постановами Кабінету Міністрів України № 745 від 06 липня 2011 року та № 1210 від 23 листопада 2011 року визначені мінімальні розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, а також щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

З врахуванням наведених обставин, Управління вважає, що виплати передбачені, зокрема положеннями ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо розміру пенсійних виплат застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а тому розмір пенсії Позивачу, як особі, яка постраждала від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у 2015 році та подальші роки повинен визначатися відповідно до вказаних постанов Кабінету Міністрів України.

Також у відзиві наголошено на пропуск позивачем встановленого Кодексом адміністративного судочинства України шестимісячного стоку звернення до адміністративного суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Позивач з 17.07.2018 року і по даний час є непрацюючим пенсіонером та перебуває на пенсійному обліку у Відповідача, проживає в населеному пункті - с. Зорин Іванківського р-н Київської обл., який згідно з постановою Кабінету Міністрів Української PCP від 23.07.1991 року №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» належить до зони гарантованого добровільного відселення.

У зв`язку із прийняттям рішення Конституційним Судом України від 17.07.2018 року №6-р/2018, Відповідач повинен був з 17.07.2018 року нараховувати та виплачувати Позивачу доплату (підвищення) до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, відповідно до ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції, чинній до 01.01.2015 року, далі - Закон №796-ХІІ. Однак таке підвищення не нараховується та не виплачується, оскільки розмір пенсії Позивача є менший, ніж подвійний розмір мінімальної заробітної плати .

Так, з метою досудового врегулювання спору Позивач звернувся до Відповідача з заявою та просив нарахувати і виплатити з 17.07.2018 року підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат, але Відповідач відмовив у виконанні вимог Позивача у зв`язку з відсутністю законних підстав для здійснення нарахування і виплати підвищення до пенсії Позивача.

Позивач вважає бездіяльність Відповідача щодо ненарахування підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, що проживає в зоні гарантованого добровільного відселення неправомірною, адже така бездіяльність порушує права Позивача на належне пенсійне забезпечення та призвела до того, що починаючи з 17.07.2018 року і по даний час Позивачеві не виплачується підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат, тому звернувся з цим позовом до суду.

Дана адміністративна справа є типовою відносно зразкової справи № 240/4937/18, а постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у вказаній справі є зразковою для справ, у яких предметом спору є виплата пенсійними органами непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, підвищення до пенсії у розмірах, установлених ч.2 ст.39 Закону №796-ХІІу редакції, чинній до 01.01.2015 року.

28.12.2014 року прийнято Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», далі - Закон №76-УІІІ, який набрав чинності 01.01.2015 року, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до Закону №796-ХІІ шляхом виключення ст.ст.31, 37, 39 та 45, тому з 01.01.2015 року підвищення відповідно до ст.39 Закону №796-ХІІ у редакції, чинній до 01.01.2015 року не виплачується.

Натомість, Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 року №6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону №76-УІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону №76-УІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, у зв`язку із прийняттям рішення Конституційним Судом України від 17.07.2018 року №6-р/2018, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18.03.2020 року у зразковій справі №240/4937/18, із 17.07.2018 року відновлено дію статті 39 Закону №796-ХІІ у редакції, що діяла до 01.01.2015 року в частині, яка не змінена Законом №987-УІІІ.

Тому ст.39 Закону №796-ХІІ із 17.07.2018 року має такий зміст:

«Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення

Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:

- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні тати;

- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;

- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати».

В іншій частині стаття 39 Закону №796-ХІІ діє у редакції Закону №987-УІІІ від 04.02.2016 року, а саме: «Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».

Враховуючи, що Позивач з 17.07.2018 року і по даний час є непрацюючим пенсіонером та проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, відтак, з 17.07.2018 року відновлено право Позивача на отримання підвищення до пенсії на підставі ст.39 Закону №796-ХІІ у розмірі двох мінімальних заробітних плат, встановлених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Таким чином, враховуючи викладене та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені за результатами розгляду зразкової справи №240/4937/18, бездіяльність Відповідача, яка потягла ненарахування та невиплату Позивачеві вказаного підвищення із 17.07.2018 року, є протиправною, а належним способом захисту порушеного права Позивача є зобов`язання Відповідача нарахувати та виплатити підвищення до пенсії Позивача з 17.07.2018 року згідно вимог ст.39 Закону №796-ХІІ у редакції, чинній до 01.01.2015 року, у розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Щодо строку звернення до суду за захистом порушеного права:

Особливу увагу Позивач звертає на те, що строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала у зв`язку з непроведенням перерахунку пенсії з вини відповідного суб`єкта владних повноважень, немає.

Такий висновок відповідає правовій позиції, наведеній у постанові Верховного Суду від 15.09.2020 року (справа №635/7878/16-а), який вказав, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, у пергу чергу, з боку держави.

Саме висновок, наведений у постанові Верховного Суду від 15.09.2020 року (справа №635/7878/16-а), підлягає врахуванню при розгляді даної справи:

По-перше, предметом розгляду у справі №635/7878/16-а, як і у даній справі, є спір про перерахунок пенсії відповідно Закону №796-ХІІ.

По-друге, з урахування предмету спірних правовідносин у межах даної справи, а також, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду по справі №755/10947/17, відповідно до якої суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, у даному випадку підлягає застосуванню саме наведена вище правова позиція Верховного Суду по справі №635/7878/16-а порівняно з будь-якою іншою позицією Верховного Суду, яка прийнята до 15.09.2020 року у подібних правовідносинах.

Окрім цього, з огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15.10.2013 №8-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» і у рішенні від 15.10.2013 №9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення ч. 1 ст.122 КАС України в системному зв`язку з положенням ч. 2 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того чи були такі суми нараховані цим органом.

Враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 20.05.2020 року у справі №815/1226/18, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, незалежно від того чи були такі суми нараховані цим органом.

Відтак, у разі порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення не слід застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений ч.2 ст.122 КАС України, оскільки це матиме наслідком легалізацію правопорушення, у першу чергу, з боку держави, що суперечить принципу верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з положеннями ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Однак, суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача зобов`язати відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, оскільки позивачем не надано доказів можливого невиконання відповідачем рішення суду саме у цій справі.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо ненарахування та невиплати із 17.07.2018 року підвищення до пенсії ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (04071, м. Київ, вул. Ярославська, буд. 40, ) здійснити із 17.07.2018 року нарахування та виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП за ДРФО НОМЕР_1 ) як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Терлецька О.О.