Справа № 280/2936/21
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

30 вересня 2021 року м. Дніпросправа № 280/2936/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),
суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року (головуючий суддя Конишева О.В.)

в адміністративній справі №280/2936/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача Військової частина НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), щодо нарахування та виплати, ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні з 08.01.2019 року по день фактичної виплати, а саме по 26.02.2021 року, включно;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 08.01.2019 року по 26.02.2021 року, включно у розмірі 338 826,05 грн. без відрахування з цієї суми податків та зборів.

Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 500грн. Позов обґрунтовано тим, що у день звільнення з військової служби з позивачем не проведено остаточного розрахунку, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення. Виплату відповідної компенсації здійснено лише 26.02.2021 року, тому на думку позивача затримка в остаточному розрахунку при звільненні склала за період з 08.01.2019 року по 26.02.2021 року включно.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з 08.01.2019 року по день фактичної виплати, а саме по 26.02.2021 року;

-стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 08.01.2019 року по 26.02.2021 року включно у розмірі 36029,52 грн. (тридцять шість тисяч двадцять дев`ять гривень 52 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмір 1000грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що індексація грошового забезпечення, на яку мав право позивач, повинна була виплачена у день звільнення позивача із військової служби. Факт не виплати такої компенсації в установлений строк, що підтверджено рішенням суду у справі №280/5019/20, яке набрало законної сили, є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею 117 КЗпП України. Вказав, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення. Рішення суду у справі №280/5019/20 про стягнення на користь позивача індексації грошового забезпечення виконано відповідачем 26.02.2021 року, в той час як останнього 08.01.2019 року виключено із особового складу військового комісаріату. Таким чином, відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП. Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.01.2019 року по 26.02.2021 рік.

Суд першої інстанції врахував, що згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 24.03.2021 №413 сума грошового забезпечення позивача на день звільнення за повний місяць складала 13 265,95 грн. Так, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 13265,95 грн + 13265,95 грн., 26531,90 грн : 61 день = 434,95 грн. Період за який позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки при звільненні з 08.01.2019 року по 26.02.2021 рік року складає 780 календарних днів. Отже, розмір середнього заробітку позивача за період з 08.01.2019 року по 26.02.2021 становить 339 261 грн. Однак виходячи із засад співмірності та того, що тривав спір щодо невиплаченої суми, суд вважає, що слід застосувати висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 27 квітня 2016 року (справа №6-113цс16) та зменшити відповідну суму середнього заробітку, що підлягає до стягнення. Недоплачена сума компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки становить 33 9261грн, що є меншою ніж середній заробіток за час затримки розрахунку, зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 3604,25 грн (сума компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій) : 339 261грн (сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичної виплати) = 0,1062 (10,62%) частина невиплаченої суми в сумі середнього заробітку. 0,1062 (10,62%) х 434,95 грн (середній заробіток позивача) х 780 (кількість днів затримки) = 36029,52 грн. (сума середнього заробітку, що підлягає до стягнення). Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 36 029,52 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Що стосується стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3 500грн., то суд першої інстанції, виходячи з того, що така послуга як: консультація з питання з питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є складовими процесу підготовки позовної заяви, що свідчить про відсутність підстав для їх відокремлення від послуги складання позовної заяви, а також зважаючи на предмет спору, незначну складність адміністративної справи, сталість судової практики Верховного Суду зі спірного питання, дійшов висновку, що на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ВЧ НОМЕР_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1000грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини 1 статті 117 КЗпП України є безпідставним. Зазначає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП України не поширюється. Крім цього, ст.117 КЗпП не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст.117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. За наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розмінні ст.117 КЗпП України, є безпідставним. Вважає, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки не є грошовим забезпеченням, яке отримував позивач під час проходження служби у ЗС України, а тому несвоєчасна її виплата не може бути підставою для виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні.

Також в апеляційній скарзі відповідач вказав, що заперечує щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 1000 грн., проте свою позицію не обґрунтував.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду позивачем не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командувача військової частини НОМЕР_1 від 08.01.2019 року № 5 був звільнений з військової служби у запас.

У зв`язку із тим, що при звільненні з військової служби позивачу не була виплачена індексація грошового забезпечення, позивач звернувся до суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06.10.2020 року по справі №280/5019/20, яке набрало законної сили 01.02.2021, зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2014 року по 08.01.2019 року.

На виконання вказаного рішення 26.02.2021 року позивач отримав доплату у розмірі 3 604,25 грн.

03.03.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 29.05.2020 року по день фактичної виплати 26.02.2021 року.

Листом №2070 від 01.04.2021 року відповідач повідомив позивача, що на військовослужбовців не поширюється Кодекс законів про працю України, питання оплати військовослужбовців врегульовано спеціальним законом.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин застосовуються норми Конституції України, Кодексу Законів про працю, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. №1153/2008.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

При цьому, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19).

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.

Отже, при відсутності спору про розмір виплачуваних при звільненні сум, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Натомість, наявність спору щодо розміру виплачуваних при звільненні сум, не дає підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а лише з урахуванням періоду коли вичерпано спір.

В даній справі відповідач вважав, що при звільненні позивача з військової служби здійснені всі розрахунки з ним.

Однак, позивач, шляхом звернення до суду (справа №280/5019/20, рішення набрало законної сили 01.02.2021) довів, що йому при звільненні не була виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2014 року по 08.01.2019 року.

На виконання вказаного рішення 26.02.2021 року позивач отримав виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2014 року по 08.01.2019 року. розмірі 3 604,25 грн. (а.с. 26).

Слід зазначити, що індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивач отримав 26.02.2021 року виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2014 року по 08.01.2019 року. розмірі 3 604,25 грн.

Водночас, позивач знову звернувся до суду за захистом та просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки при звільненні з 08.01.2019 по 26.02.2021 в розмірі 338 826,05грн.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06.10.2020 року по справі № 280/5019/20, встановлено, що індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2014 року по 08.01.2019 року позивачу при звільненні не нараховувалася.

При цьому, остаточний розрахунок з позивачем проведено 26.02.2021.

Позивач вважає, що в нього виникло право на отримання відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, тому 09.04.2021 року звернувся до суду з даним позовом.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити додержання позивачем встановленого процесуальним законом строку звернення до адміністративного суду з даним позовом.

Так, частиною 5 ст. 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття, проходження та звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Зокрема, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду вже вирішував питання про строк звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ.

Так, за правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19), строк звернення до суду з адміністративним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить один місяць, який установлений частиною 5 статті 122 КАС України, оскільки такий спір пов`язаний із звільненням з публічної служби і має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.

Натомість у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19) і від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17) висловлено іншу правову позицію щодо необхідності застосування тримісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною 1 статті 233 КЗпП України, ураховуючи, що спір про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є трудовим спором.

Наведене свідчить, що вказані висновки Верховного Суду, зроблені різними колегіями суддів однієї судової палати, суперечать один одному.

Аналізуючи наявність підстав для відступлення від висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду керувалася таким.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 КАС України.

Водночас частиною 1 статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

За приписами частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Виходячи з цього, встановлений у частині 1 статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Однак спір, який ініціював позивач не є трудовим, а є публічно-правовим, тому щодо публічно-правових правовідносин слід застосовувати норми КАС України, які передбачають стоки звернення з позовом до адміністративного суду.

Так, строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина 5 цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини 2 цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Оскільки спір є публічно-правовим, а не трудовим, то застосуванню підлягає саме норма статті 122 КАС України (ч. 5, яка передбачає місячний строк звернення до адміністративного суду).
При цьому, будь яких пояснень з приводу поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з зазначеним позовом позивач не надав.

Слід зазначити, що усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини 5 статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини 1 статті 233 КЗпП України.

Таким чином, на звернення до суду з цим адміністративним позовом встановлено місячний строк з дня проведення з позивачем остаточного розрахунку.

Саме такий правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 (адміністративне провадження № К/9901/14941/20)

Такий висновок ґрунтується на правильному застосуванні судом статті 122 КАС України та не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, яким розтлумачено статтю 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства.

У зв`язку з цим судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відступає від висновку щодо застосування частини 1 статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини 5 статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).

Відступаючи у цій справі від висновку Верховного Суду, який викладено у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), колегія суддів судової палати зазначила, що відповідно до сформованої практики такий перелік судових рішень не є вичерпним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції не знаходить підстав для не застосування зазначеної норми.

У справі, що розглядається, позивач звернувся до адміністративного суду 09.04.2021 року з позовом про виплату середнього заробітку за час затримки при звільненні, однак, остаточний розрахунок з позивачем проведено 26.02.2020 року, отже позивач пропустив місячний строк звернення до суду з таким позовом.

Наслідком пропуску звернення до суду з позовом є залишення позову без розгляду (ст. 123 КАС України).

Суд першої інстанції не дослідив зазначених обставин та норм процесуального законодавства та припустився помилкового висновку про можливість розгляду даної справи.

Таким чином рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов слід залишити без розгляду.

Керуючись ст. 122, 123, 321, 322, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частина НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року скасувати. Позов залишити без розгляду.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 30.09.2021 та може бути оскаржена до Верховного Суду в силу ст. 328 КАС України протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 05.10.2021.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова