Справа № 380/7979/21
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2021-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/7979/21 пров. № А/857/16616/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О. Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону про визнання протиправними рішень та зобов`язання до вчинення дій, -

суддя (судді) в суді першої інстанції Сподарик Н.І.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

19 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону, в якому просив: визнати протиправними дії і рішення військової прокуратури Західного регіону України щодо несвоєчасного і неповного нарахування і виплати відшкодування витрат, понесених у відрядженні у листопаді-грудні 2018 року (на проїзд до місця відрядження поїздом Львів-Київ, користування постільними речами в поїзді, на оплату вартості проживання в готелі з 5 по 7 листопада 2018 року, суми добових витрат з 4 листопада по 20 грудня 2018 року); зобов`язати нарахувати і виплатити в повному обсязі відшкодування витрат, понесених у відрядженні у листопаді-грудні 2018 року (на проїзд до місця відрядження поїздом Львів-Київ, користування постільними речами в поїзді, на оплату вартості проживання в готелі з 5 по 7 листопада 2018 року, суми добових витрат з 4 листопада по 20 грудня 2018 року) з урахуванням раніше наданого авансу.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 01 листопада 2018 року звернувся до військового прокурора Західного регіону України з приводу погіршення стану здоров`я та клопотанням про направлення на лікування до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону (м. Львів). Наказом військового прокурора Західного регіону України від 01 листопада 2018 року № 922к його направлено до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (м. Київ) для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією терміном на 5 календарних днів з 2 до 6 листопада 2018 року. На підставі вищевказаного наказу 02 листопада 2018 року ОСОБА_1 видано аванс на відрядження у сумі 1500,00 грн, та перераховано на відкритий картковий рахунок в ЗГРУ «Приватбанк». Однак, при придбанні 04 листопада 2018 року проїзного квитка до місця проведення відрядження вільних місць в купейних вагонах не було, у зв`язку з чим він вимушений був придбати квиток в м`якому вагоні. Також, прибувши 05 листопада 2018 року в Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь» для проходження медичного огляду в режимі денного стаціонару, поселився в готель «Салют», де проживав до 07 листопада 2018 року. Відповідно до пунктів 9,11 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59 (у редакції від 17 березня 2011 року № 362), у разі тимчасової непрацездатності відрядженого працівника йому на загальних підставах відшкодовуються витрати на найм житлового приміщення (крім випадків, коли відряджений працівник перебуває на стаціонарному лікуванні) і виплачуються добові протягом усього часу, поки він не може за станом здоров`я приступити до виконання покладеного на нього службового доручення або повернутися до місця свого постійного проживання, але на строк не більше двох місяців. Однак, відповідачем протиправно та всупереч вимог чинного законодавства не проведено фінансування такого відрядження за рахунок бюджетних асигнувань, не прийнято звіт про використання коштів. Вважає, що відповідач при вирішенні питання про нарахування і виплату відшкодування витрат, понесених у відрядженні у листопаді - грудні 2018 року, порушив права позивача та про порушення яких він дізнався з моменту отримання відповіді Спеціалізованої прокуратури у військовій й оборонній сфері Західного регіону 20 квітня 2021 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії та рішення військової прокуратури Західного регіону України щодо несвоєчасного і неповного нарахування і виплати полковнику юстиції ОСОБА_1 відшкодування витрат, понесених у відрядженні у листопаді-грудні 2018 року (на проїзд до місця відрядження поїздом Львів-Київ, користування постільними речами в поїзді, на оплату вартості проживання в готелі з 5 по 7 листопада 2018 року, суми добових витрат з 04 листопада 2018 року по 20 грудня 2018 року). Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону нарахувати і виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі відшкодування витрат, понесених ним у відрядженні у листопаді-грудні 2018 року (на проїзд до місця відрядження поїздом Львів-Київ, користування постільними речами в поїзді, на оплату вартості проживання в готелі з 5 по 7 листопада 2018 року, суми добових витрат з 04 листопада 2018 року по 20 грудня 2018 року), з урахуванням раніше наданого авансу.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за наявності документально підтверджених витрат на відрядження, відповідач порушив право позивача на повернення коштів, витрачених ним у відрядженні.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що дозвіл керівника, передбачений п. 9 постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02 лютого 2011 року № 98, на оплату витрат на проїзд згідно з проїзним документом АВ № 779685 на поїзд сполученням Львів-Київ у двомісному м`якому вагоні на суму 1040,51 грн відсутній. Також, з 20 листопада 2018 року до 20 грудня 2018 року військовим прокурором Західного регіону України накази щодо продовження перебування ОСОБА_1 у відрядженні не видавались. Дозвіл керівника, передбачений п. 5 розділу ІІ Інструкції № 59, на відшкодування витрат понад встановлені граничні суми витрат на найм житлового приміщення відсутній. Крім цього, з 05 по 07 листопада 2018 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні, а відповідно до п. 9 розділу ІІ Інструкції № 59 витрати на найм житлового приміщення в такому випадку не відшкодовуються. Щодо долученої позивачем довідки від 19 грудня 2018 року № 5194 про перебування позивача на лікуванні в Центрі медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» з 30 листопада 2018 року до 20 грудня 2018 року, то на лікування до вказаного центру позивач не відряджався відповідними наказами. При цьому, згідно вказаної довідки позивач знаходився на лікуванні за путівкою № 2614 терміном з 30 листопада 2018 року до 20 грудня 2018 року.

Позивачем подано додаткові пояснення, в яких зазначено, що надання дозволу керівника на відшкодування відповідних витрат має бути підставним і грунтуватись на певних принципах та правилах, не допускати свавільного втручання державних органів влади у права людини. Продовження відрядження працівника, який захворів під час відрядження, відноситься до внутрішніх рішень бюджетної установи, які не можуть суперечити положенням п. 9 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, відповідно до яких у разі тимчасової непрацездатності відрядженого працівника йому на загальних підставах відшкодовуються витрати на найм житлового приміщення і виплачуються добові протягом усього часу, поки він не може за станом здоров`я приступити до виконання покладеного на нього службового доручення або повернутися до місця свого постійного проживання, але на строк не більше двох місяців.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи(в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом Міністра оборони України № 512 від 02 вересня 2014 року ОСОБА_1 прийнятий на військову службу у Збройних Силах України і відряджений в розпорядження Генеральної прокуратури України, а наступного дня (03 вересня 2014 року) наказом Генерального прокурора України № 8-вк призначений на посаду першого заступника військового прокурора Західного регіону України.

Наказом Генерального прокурора України № 359-вк від 31 серпня 2016 року полковника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника військового прокурора Західного регіону України на підставі п. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» та зараховано в розпорядження Генерального прокурора України.

Наказом Генерального прокурора України № 412-вк від 04 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з Генеральної прокуратури України та направлено у розпорядження військового прокурора Західного регіону України до вирішення питання щодо проходження військової служби.

У період з 03 вересня 2014 року по 09 серпня 2019 року (за виключенням періоду з 01 вересня 2016 року по 03 жовтня 2016 року) грошове забезпечення полковнику юстиції ОСОБА_1 нараховувалось та виплачувалось у військовій прокуратурі Західного регіону України.

Наказом військового прокурора Західного регіону України від 08 серпня 2019 року № 577к ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України у зв`язку із звільненням з військової служби.

01 листопада 2018 року полковник юстиції ОСОБА_1 звернувся до військового прокурора Західного регіону України з приводу погіршення стан здоров`я і клопотанням про направлення на лікування до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону (м. Львів).

Наказом військового прокурора Західного регіону України від 01 листопада 2018 року № 922к ОСОБА_1 направлено до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (м. Київ) для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією терміном на 5 календарних днів з 02 до 06 листопада 2018року.

На підставі вищевказаного наказу 02 листопада 2018 року ОСОБА_1 видано аванс на відрядження у сумі 1500,00грн, та перераховано на відкритий картковий рахунок в ЗГРУ «Приватбанк».

04 листопада 2018 року ОСОБА_1 вибув у відрядження, при цьому за відсутності вільних місць в купейних вагонах купив проїзний квиток в м`якому вагоні.

Прибувши в Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь» для проходження медичного огляду в режимі денного стаціонару 05 листопада 2018 року, ОСОБА_1 поселився в готель «Салют», де проживав до 07 листопада 2018 року.

05 листопада 2018 року військовою прокуратурою Західного регіону України зроблений запит за вих. № 11-552вих-18 до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» щодо прибуття ОСОБА_1 для проходження медичного огляду.

Національним військово-медичним клінічним центром «Головний військовий медичний госпіталь» надано відповідь 08 листопада 2018 року за вих. № 4/6409 у військову прокуратуру регіону про обстеження і лікування ОСОБА_1 з 05 листопада 2018 року в неврологічному відділенні на денному стаціонарі.

Через погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 09 листопада 2018 року переведений на стаціонарне лікування в неврологічне відділення Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь».

21 листопада 2018 року Національним військово-медичним клінічним центром «Головний військовий медичний госпіталь» повідомлено за вих. № 9/6658 у військову прокуратуру Західного регіону України про призупинення проведення медичного огляду ОСОБА_1 у зв`язку з лікуванням останнього.

27 листопада 2018 року ОСОБА_1 задля надання необхідних документів та підтверджень до військової прокуратури регіону, звернувся в Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий медичний госпіталь» (м. Київ) з приводу підтвердження часу перебування на денному стаціонарі з 05 по 07 листопада 2018 року.

Однак, відповіді від Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» (м. Київ) не отримав.

28 листопада 2018 року військовою прокуратурою Західного регіону України отримано вказане повідомлення Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» та воно зареєстроване за вх.№ 13557ВХ-18.

29 листопада 2018 року для завершального лікування та реабілітації ОСОБА_1 направили в Центр медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» (м. Трускавець Львівської області), де проходив лікування до 20 грудня 2018 року.

Водночас, військовою прокуратурою Західного регіону України 07 грудня 2018 року зроблено запит за вих. № 11-601вих-18 до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» щодо проходження медичного огляду ОСОБА_1

13 грудня 2018 року на вказаний запит Національним військово-медичним клінічним центром «Головний військовий клінічний госпіталь» повідомлено за вих. № 4/7157 у військову прокуратуру Західного регіону України про перебування на стаціонарному лікуванні ОСОБА_1 з 05 по 29 листопада 2018 року і направлення для завершального лікування і реабілітації в Центр медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький».

За рішенням військово-лікарської комісії ОСОБА_1 з 21 по 25 грудня 2018 року був звільнений від виконання службових обов`язків.

У період з 26 грудня 2018 року по 02 січня 2019 року ОСОБА_1 перебував на лікуванні 1-й міській поліклініці м. Львова.

29 грудня 2018 року та 03 січня 2019 року ОСОБА_1 направляв рапорти на адресу військового прокурора Західного регіону України про продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік, при цьому надавши всі медичні документи про перебування на лікуванні в листопаді 2018 року - січні 2019 року.

Після проходження лікування та повернення додому, ОСОБА_1 , 03 січня 2019 року здав звіт про використання коштів, виданих на відрядження у військову прокуратуру Західного регіону України, до якого додав наступні документи: проїзний документ АВ № 779685 Львів - Київ від 04 листопада 2018 року у м`якому вагоні вартістю 1040,51 грн, у тому числі на користування постільними речами вартістю 40,00 грн; рахунок готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (м. Київ) за проживання з 05 по 07 листопада 2018 року вартістю 4392,00 грн; довідку Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» про перебування на лікуванні з 05 по 29 листопада 2018 року; довідку Центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» про перебування на лікуванні з 30 листопада 2018 року по 20 грудня 2018 року.

Військовою прокуратурою Західного регіону України зроблені запити 04 січня 2019 року за вих. № 11-Звих-19, 11-4вих-19 у військово-медичний клінічний центр Західного регіону та Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий медичний госпіталь» про проходження медичного огляду ОСОБА_1 .

У той же день військово-медичний клінічний центр Західного регіону і Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий медичний госпіталь» надали на адресу військової прокуратури Західного регіону України відповіді про перебування ОСОБА_1 на лікуванні і подальше направлення для завершального лікування і реабілітації в Центр медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький».

Також, 23 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з рапортом до військового прокурора Західного регіону України з приводу не проведення компенсації витрат, понесених у відрядженні в листопаді - грудні 2018 року.

13 лютого 2019 року заступник військового прокурора Західного регіону України на рапорт ОСОБА_1 від 23 січня 2019 року надав відповідь за вих. № 18/17вих19 про відшкодування витрат, понесених у відрядженні, після надання додаткових рапортів та уточнень щодо часу перебування на лікуванні в Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий медичний госпіталь» (м. Київ) і Центрі медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» (м. Трускавець) та отримання додаткових коштів з Генеральної прокуратури України.

26 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся з листом до Національного військово-медичного клінічний центр «Головний військовий медичний госпіталь» (м. Київ) з приводу направлення від 29 листопада 2018 року за медичними показами на реабілітаційне лікування в Центр медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький».

Однак, відповіді від Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» (м. Київ) не отримав.

31 липня 2020 року ОСОБА_1 через неотримання відповідей з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» (м. Київ) звернувся зі скаргою в Міністерство оборони України.

12 серпня 2020 року Національним військово-медичним клінічним центром «Головний військовий клінічний госпіталь» за вих. № 214189 надано відповідь з відомостями про перебування ОСОБА_1 на лікуванні у вказаному медичному закладі і направлення на лікування в Центр медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький».

29 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся у військову прокуратуру Західного регіону України з приводу відшкодування витрат, понесених у відрядженні у листопаді - грудні 2018 року, при цьому додавши лист Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» від 12 серпня 2020 року за вих. № 214189. На вказану заяву відповіді не отримано.

23 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся в Офіс Генерального прокурора зі скаргою щодо порушення військовою прокуратурою Західного регіону України законодавства про звернення громадян і не розгляду його звернення від 29 серпня 2020 року про відшкодування витрат, понесених ним у відрядженні у листопаді - грудні 2018 року.

27 листопада 2020 року Офіс Генерального прокурора скерував вказану скаргу ОСОБА_1 для розгляду в Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону.

29 грудня 2020 року заступник військового прокурора Західного регіону України надав відповідь за вих. № 21-421вих-20 про неможливість відшкодування витрат, понесених ОСОБА_1 у відрядженні в листопаді - грудні 2018 року, оскільки таке відрядження не відповідало завданням і функціям прокуратури, а тому бюджетні кошти не можуть витрачатись на фінансування діяльності, не пов`язаної з діяльністю прокуратури.

ОСОБА_1 повторно звернувся 05 січня 2021 року у військову прокуратуру Західного регіону України з приводу відшкодування витрат, понесених у відрядженні у листопаді - грудні 2018 року, при цьому додавши лист Національного військово - медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» від 12 серпня 2020 року за вих. № 214189.

18 лютого 2021 року заступником військового прокурора Західного регіону України надано відповідь про затвердження ще 03 січня 2019 року авансового звіту ОСОБА_1 щодо витрат, понесених ним у відрядженні у листопаді - грудні 2018 року, на суму 1500,00 грн та відсутності підстав для відшкодування витрат на проживання в готелі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на суму 4392,00 грн та проїзду в м`якому вагоні поїзду Львів - Київ на суму 1040,51 грн.

Не погодившись з такою відмовою, ОСОБА_1 23 березня 2021 року звернувся до керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону зі скаргою щодо неналежного розгляду попередніх звернень щодо відшкодування витрат, понесених ним у відрядженні в листопаді - грудні 2018 року.

Також, того дня звернувся із запитом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону щодо повідомлення інформації і надання в копіях наказів про направлення ОСОБА_1 у відрядження для проходження військово-лікарської комісії у листопаді - грудні 2018 року, продовження такого відрядження та копії звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, щодо відрядження ОСОБА_1 у листопаді - грудні 2018 року з доданими до нього підтверджуючими документами.

20 квітня 2021 року керівником Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону надано відповідь про затвердження ще 03 січня 2019 року авансового звіту ОСОБА_1 щодо витрат, понесених ним у відрядженні у листопаді - грудні 2018 року, на суму 1500,00 грн та відсутності підстав для відшкодування витрат на проживання в готелі «Салют» на суму 4392,00 грн та проїзду в м`якому вагоні поїзду Львів - Київ на суму 1040,51 грн.

20 квітня 2021 року Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Західного регіону надано запитувані документи і інформацію.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Проте, колегія суддів не погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно із ч. 6 та ч. 9 ст. 14 Закону № 2011-XII при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Витрати, пов`язані з перевезенням військовослужбовців та членів їх сімей, їх особистого майна залізничним, повітряним, водним і автомобільним (за винятком таксі) транспортом, бронюванням місць у готелях при направленні військовослужбовців у відрядження, відшкодовуються за рахунок коштів Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59 (далі - Інструкція № 59) встановлено, що службове відрядження - поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства). Документами, що підтверджують зв`язок такого відрядження з основною діяльністю підприємства, є, зокрема (але не виключно): запрошення сторони, що приймає і діяльність якої збігається з діяльністю підприємства, що направляє у відрядження; укладений договір чи контракт; інші документи, які встановлюють або засвідчують бажання встановити цивільно-правові відносини; документи, що засвідчують участь відрядженої особи в переговорах, конференціях або симпозіумах, інших заходах, які проводяться за тематикою, що збігається з діяльністю підприємства, яке відряджає працівника.

Відповідно до п. 4 Розділу І Інструкції № 59 підприємство, що відряджає працівника, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час службового відрядження (авансом). Аванс перераховується на поточний рахунок працівника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням платіжних карток, або рахунок підприємства, що направляє працівника у відрядження, операції за яким можуть здійснюватися з використанням корпоративних платіжних карток.

Аванс може видаватися готівкою працівникам, яких у відрядження направляють державні органи і військові формування, утворені ними в установленому порядку установи та організації, на які законодавством покладено завдання і повноваження з розвідувальної, контррозвідувальної та оперативно-розшукової діяльності.

Працівнику відшкодовуються (за наявності документального підтвердження оплати) понесені у зв`язку зі службовим відрядженням комісійні витрати у разі обміну валюти, суми комісійної винагороди за надані банком послуги, пов`язані з використанням платіжних карток та готівки (з урахуванням особливостей системи фінансових розрахунків у державі відрядження), зокрема відшкодовуються витрати, пов`язані з перерахуванням авансу на поточний рахунок працівника; поверненням коштів з рахунку працівника на відповідний рахунок підприємства; переказом грошових коштів електронними засобами - у безготівковій формі; проведенням безготівкових розрахунків у валюті, відмінній від валюти рахунку платіжної картки; отриманням готівки із застосуванням платіжної картки; конвертацією готівкової іноземної валюти у національну валюту держави відрядження; отриманням виписки банка-емітента платіжної картки.

Згідно із п. 7 Розділу І Інструкції № 59 днем вибуття у відрядження вважається день відправлення поїзда, літака, автобуса або іншого транспортного засобу з місця постійної роботи відрядженого працівника, а днем прибуття з відрядження - день прибуття транспортного засобу до місця постійної роботи відрядженого працівника. При відправленні транспортного засобу до 24-ї години включно днем вибуття у відрядження вважається поточна доба, а з 0 години і пізніше - наступна доба. Якщо станція, пристань, аеропорт розташовані за межами населеного пункту, де працює відряджений працівник, у строк відрядження зараховується час, який потрібний для проїзду до станції, пристані, аеропорту. Аналогічно визначається день прибуття відрядженого працівника до місця постійної роботи.

Дата на транспортному квитку (вибуття транспортного засобу з місця постійної роботи відрядженого працівника) має збігатися з датою вибуття працівника у відрядження згідно з наказом про відрядження. Дата на транспортному квитку (прибуття транспортного засобу до місця постійної роботи відрядженого працівника) має збігатися з датою прибуття працівника з відрядження згідно з наказом про відрядження.

Якщо дата на транспортному квитку не збігається з датою прибуття працівника з відрядження згідно з наказом про відрядження, з дозволу керівника підприємства береться до уваги затримка у відрядженні на вихідні або святкові й неробочі дні у разі, якщо строк перебування працівника поза місцем його постійної роботи не перевищуватиме строку відрядження, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98.

За ці дні працівникові не відшкодовуються добові витрати, витрати на найм житлового приміщення та інші витрати (крім витрат на проїзд з місця відрядження до місця постійної роботи).

Пунктом 15 Розділу І Інструкції № 59 передбачено, що окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Суми добових витрат для працівників підприємств затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98.

Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту.

Відповідно до п. 1 Розділу ІІ Інструкції № 59 направлення працівника підприємства у відрядження здійснює керівник цього підприємства або його заступник (направлення у відрядження державного службовця здійснює керівник державної служби) і оформлює наказом (розпорядженням), у якому зазначаються мета виїзду, завдання (за потреби), пункт призначення (місто або міста призначення, інші населені пункти, найменування підприємства, установи або організації, куди відряджається працівник), строк (дата вибуття у відрядження та дата прибуття з відрядження), джерело фінансового забезпечення витрат на відрядження, а також за потреби інші ключові моменти (вид транспорту, інформація про додаткові обмеження щодо сум та цілей використання коштів, наданих на відрядження, у разі їх встановлення керівником), після затвердження кошторису витрат. У разі направлення працівника підприємства у службове відрядження за запрошенням подається його копія та за наявності програма заходів.

Строк відрядження визначається керівником або його заступником (строк відрядження державного службовця визначається керівником державної служби) але не може перевищувати 30 календарних днів, за винятком випадків, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98.

Згідно із п. 4 Розділу ІІ Інструкції № 59 за кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування працівника у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98.

Пунктом 5 Розділу ІІ Інструкції № 59 передбачено, що підприємство за наявності підтвердних документів (в оригіналі) відшкодовує в межах граничних сум витрат на найм житлового приміщення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98, витрати відрядженим працівникам на найм житлового приміщення з розрахунку вартості одного місця у готелі (мотелі), іншому житловому приміщенні за кожну добу такого проживання з урахуванням включених до рахунків на оплату вартості проживання витрат на користування телефоном (крім витрат на службові телефонні розмови), холодильником, телевізором та інших витрат.

Витрати, що перевищують граничні суми витрат на найм житлового приміщення, відшкодовуються з дозволу керівника згідно з оригіналами підтвердних документів. Зазначені витрати не є надміру витраченими коштами.

Відповідно до п. 6 Розділу ІІ Інструкції № 59 витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.

Витрати на проїзд відрядженого працівника в м`якому вагоні, суднами морського та річкового транспорту, повітряним транспортом за квитками 1-го класу та бізнес-класу відшкодовуються в кожному випадку з дозволу керівника згідно з оригіналами підтвердних документів. Зазначені витрати не є надміру витраченими коштами.

Згідно із п. 9 Розділу ІІ Інструкції № 59 у разі тимчасової непрацездатності відрядженого працівника йому на загальних підставах відшкодовуються витрати на найм житлового приміщення (крім випадків, коли відряджений працівник перебуває на стаціонарному лікуванні) і виплачуються добові протягом усього часу, поки він не може за станом здоров`я приступити до виконання покладеного на нього службового доручення або повернутися до місця свого постійного проживання, але на строк не більше двох місяців.

Пунктом 10 Розділу ІІ Інструкції № 59 передбачено, що з дозволу керівника може братися до уваги вимушена затримка у відрядженні з не залежних від працівника причин за наявності підтвердних документів в оригіналі.

Рішення про продовження терміну відрядження керівник приймає після прибуття відрядженого працівника до місця постійної роботи на підставі його доповідної записки, яке оформляється відповідним наказом (розпорядженням) керівника підприємства.

За час затримки в місцеперебуванні у відрядженні без поважних причин працівникові не виплачується заробітна плата, не відшкодовуються добові витрати, витрати на найм житлового приміщення та інші витрати.

Відповідно до п. 11 Розділу ІІ Інструкції № 59 відряджений працівник перед від`їздом у відрядження забезпечується авансом у межах суми, визначеної на оплату проїзду, найм житлового приміщення і добові витрати. Після повернення з відрядження працівник зобов`язаний до закінчення п`ятого банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, подати звіт про використання коштів, виданих на відрядження. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, виданих на відрядження) підлягає поверненню працівником на відповідний рахунок підприємства, що їх надало, у встановленому законодавством порядку, а у разі отримання авансу готівкою сума надміру витрачених коштів підлягає поверненню працівником до каси відповідного державного органу, військового формування, відповідної установи чи організації, на які законодавством покладено завдання і повноваження з розвідувальної, контррозвідувальної та оперативно-розшукової діяльності.

Разом із звітом подаються документи в оригіналі, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат.

Згідно із п. 12 Розділу ІІ Інструкції № 59 витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона, якщо його обов`язковість передбачена правилами перевезення на відповідному виді транспорту, та розрахункових документів про їх придбання за всіма видами транспорту, в тому числі на чартерні рейси; рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого працівника, в тому числі бронювання місць у місцях проживання; страхових полісів тощо.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» затверджено суми та склад витрат на відрядження осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів. Відповідно до додатку 1 постанови сума добових витрат на відрядження в межах України затверджена в розмірі 60,00 грн та гранична сума витрат на найм житлового приміщення за добу 600,00 грн.

Також, відповідно до п. 9 вказаної Постанови витрати на проїзд державних службовців, а також інших осіб, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, у м`якому вагоні, суднами морського та річкового транспорту, повітряним транспортом за квитками 1 класу та бізнес-класу, фактичні витрати, що перевищують граничні суми витрат на найм житлового приміщення та на перевезення багажу понад вагу, вартість перевезення якого входить до вартості квитка того виду транспорту, яким користується працівник, відшкодовуються з дозволу керівника згідно з підтвердними документами.

З матеріалів справи слідує, що 20 квітня 2021 року ОСОБА_1 листом-відповіддю на скаргу від 23 березня 2021 року щодо відшкодування витрат понесених в листопаді-грудні 2018 року, відмовлено в такому відшкодуванні, оскільки затверджено відшкодування витрат у сумі 1500,00 грн відповідно до долучених документів до звіту про використання коштів, виданих на відрядження та чинного законодавства (а.с.53-57).

Судом першої інстанції встановлено, що 01 листопада 2018 року військовим прокурором Західного регіону України видано наказ № 766к щодо вибуття полковника юстиції ОСОБА_1 до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» для проходження медичного огляду військово-лікарської комісією з метою визначення придатності до проходження військової служби.

Наказом військового прокурора Західного регіону України від 01 листопада 2018 року № 922к ОСОБА_1 направлено до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (м. Київ) для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією терміном на 5 календарних днів з 2 до 6 листопада 2018 року.

02 листопада 2018 року ОСОБА_1 видано аванс на відрядження у сумі 1500,00 грн, та перераховано на відкритий картковий рахунок в ЗГРУ «Приватбанк», що підтверджується відомістю на отримання відрядження та платіжним дорученнями від 02 листопада 2018 року № 1116 (а.с.119).

До звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 03 січня 2019 року № 13 позивач надав проїзний документ АВ № 779685 Львів- Київ від 04 листопада 2018 року вартістю 1040,51 грн, у тому числі, на користування постільними речами вартістю 40,00 грн, зазначивши, при цьому, у самому звіті наступне: «Проїзних квитків 04 листопада 2018 року в купейному вагоні за маршрутом Львів-Київ у продажу не було, у зв`язку з чим вимушений був придбати проїзний квиток в СВ вагоні» (а.с.96).

Проте, як слідує з матеріалів справи та не спростовано позивачем, дозвіл керівника на оплату витрат на проїзд згідно з проїзним документом АВ № 779685 на поїзд сполученням Львів-Київ у двомісному м`якому вагоні на суму 1040,51 грн відсутній, що суперечить п. 9 Постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 та .

Згідно матеріалів справи відповідачем ОСОБА_1 відшкодовано витрати на проїзд у сумі 540,00 грн, що не перевищує витрат на проїзд в купейному вагоні.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зобов`язання відшкодування Спеціалізованою прокуратурою регіону витрат на проїзд у м`якому вагоні, що перевищують граничні суми витрат.

Щодо відшкодування витрат, понесених на оплату вартості проживання в готелі з 5 по 7 листопада 2018 року.

Відповідно до поданого ОСОБА_1 звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під від 03 січня 2019 року долучено рахунок за проживання з 5 до 7 листопада 2018 року в готелі ПрАТ «Готель «Салют»» від 05 листопада 2018 року за № 80980 на загальну суму 4392,00 грн за дві доби.

Як було зазначено вище, додатком № 1 до Постанови № 98 встановлено граничні суми витрат на найм житлового приміщення за добу (не більш як) 600 грн.

В матеріалах справи дозвіл керівника на відшкодування ОСОБА_1 витрат понад встановлені граничні суми витрат на найм житлового приміщення відсутній, що суперечить п. 5 розділу II Інструкції № 59.

Крім цього, у період проживання з 5 до 7 листопада 2018 року у готелі ПрАТ «Готель «Салют»» ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні у клініці неврології НВМКЦ «ГВКГ» на підставі довідки від 29 листопада 2018 року № 703, виданої на підставі медичної карти стаціонарного хворого № 26628, у якій міститься період перебування стаціонарного хворого ОСОБА_1 з 05 листопада 2018 року до 29 листопада 2018 року.

Проте, пунктом 9 розділу II Інструкції № 59 передбачено, що у разі тимчасової непрацездатності відрядженого працівника йому на загальних підставах відшкодовуються витрати на найм житлового приміщення (крім випадків, коли відряджений працівник перебуває на стаціонарному лікуванні) і виплачуються добові протягом усього часу, поки він не може за станом здоров`я приступити до виконання покладеного на нього службового доручення або повернутися до місця свого постійного проживання, але на строк не більше двох місяців

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу витрат на найм житлового приміщення з 5 по 7 листопада 2018 року, оскільки згідно довідки НВМКЦ «ГВКГ» від 29 листопада 2018 року № 703 позивач перебував на стаціонарному лікуванні.

Щодо виплати суми добових витрат з 04 листопада 2018 року по 20 грудня 2018 року.

Згідно наказу військового прокурора Західного регіону України від 01 листопада 2018 року № 922к ОСОБА_1 направлено до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (м. Київ) для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією терміном на 5 календарних днів з 2 до 6 листопада 2018 року.

Наказом військового прокурора Західного регіону України від 12 листопада 2018 року № 959к відрядження ОСОБА_1 до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (м. Київ) було продовженим для проходження останнім медичного огляду військово-лікарською комісією терміном на 13 календарних днів з 7 до 19 листопада 2018 року на підставі.

Проте, з 20 листопада 2018 року до 20 грудня 2018 року військовим прокурором Західного регіону України накази щодо продовження перебування ОСОБА_1 у відрядженні не видавались, що підтверджується матеріалами справи.

Щодо посилання позивача на те, що до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 03 січня 2019 року № 13 ОСОБА_1 долучив довідку від 19 грудня 2018 року № 5194, видану ОСОБА_1 про дійсне перебування на лікуванні в Центрі медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» з 30 листопада 2018 року до 20 грудня 2018 року, то колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 на лікування до центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» військовим прокурором Західного регіону України не направлявся та не відряджався відповідним наказом, а тому згідно п. 4 розділу ІІ Інструкції № 59 за відсутності наказу добові витрати не виплачуються.

Також, з вищевказаної долученої позивачем довідки слідує, що остання видана ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що він дійсно знаходився на лікуванні в Центрі медичної реабілітації та санітарного лікування «Трускавецький» за путівкою № 2614 терміном з 30 листопада 2018 року до 20 грудня 2018 року.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що підстави для відшкодування витрат, не пов`язаних з виконанням службового доручення поза місцем його постійної роботи, а саме: перебування ОСОБА_1 на лікуванні в Центрі медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький», відсутні, оскільки військовим прокурором накази про відрядження (продовження відрядження) ОСОБА_1 не видавались, а також враховуючи перебування ОСОБА_1 на лікуванні у санаторно-курортному закладі за виданою останньому путівкою.

Крім цього, службове відрядження ОСОБА_2 на підставі наказу прокурора регіону продовжене до 19 листопада 2018 року, однак, останнім лише 03 січня 2019 року до відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури регіону подано звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт № 13, що суперечить вимогам п. 11 розділу II Інструкції № 59.

З матеріалів справи слідує, що на підставі наказів військового прокурора від 01 листопада 2018 року № 922к та від 12 листопада 2018 року № 959к та наданого ОСОБА_1 до відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури регіону звіту, останньому виплачено добові за 16 календарних днів з 4 до 19 листопада 2018 року на суму 960,00 грн, а також видано аванс на відрядження у сумі 1500,00 грн.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про правомірність дій відповідача щодо нарахування і виплати позивачу витрат, понесених у відрядженні у листопаді-грудні 2018 року, а саме: витрати на проїзд у сумі 540,00 грн та добові за 16 календарних днів у сумі 960,00 грн, що разом становить 1500,00 грн, які видано авансом на відрядження позивачу, та відсутність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу такі витрати в повному обсязі.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону задовольнити повністю.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року у справі № 380/7979/21 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 13 жовтня 2021 року.