Справа № 340/1972/21
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2021-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

06 жовтня 2021 року м. Дніпросправа № 340/1972/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Юрко І.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року в адміністративній справі №340/1972/21 (головуючий суддя першої інстанції Петренко О.С.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :
Позивач 23.04.2021 року звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 НГ України, в якому просив:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 НГ України щодо його звільнення без повного розрахунку;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за 197 днів затримки повного розрахунку час затримки розрахунку за період з 09.09.2020 року по 24.03.2021 року включно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у день звільнення з військової служби 09.09.2020 року з позивачем не проведено остаточного розрахунку, а саме не виплачена компенсація вартості неотриманого речового майна. Виплату відповідної компенсації здійснено 25.03.2021 року, тому на думку позивача затримка в остаточному розрахунку при звільненні склала за період з 09.09.2020 року по 24.03.2021 року включно.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України щодо звільнення ОСОБА_1 без проведення повного та остаточного розрахунку.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 09.09.2020 року по 24.03.2021 року включно у розмірі 3622 грн.10 коп..

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з невірним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права та є необгрунтованим. Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та не врахував положення статті 117 КЗпП України. Суд не врахував, що жодних спорів щодо розміру належної позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно не було та не існує, отже підстав для зменшення належного середнього заробітку немає та такий розмір повинен складати 227698,20 грн..

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Рішення суду першої інстанції в даній справі ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, тому в суді апеляційної інстанції справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів в порядку письмового провадження.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 проходив військову службу в Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.09.2020 року №192 позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу з 08.09.2020 року.

При звільненні позивачем було подано рапорт про виплату компенсації за неотримане речове майно.

Виплата компенсації за неотримане речове майно проведена позивачу 25.03.2021 року в розмірі 35832,10 грн..

Позивач, не погодившись із діями військової частини щодо його звільнення без повного розрахунку, оскаржив такі дії до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції зазначив, що працівникові у день звільнення не виплачена належна компенсація за неотримане речове майно, а тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірними. Проте, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 3622 грн.10 коп..

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги, відзиву на скаргу та встановлених обставин справи, колегія суддів виходить з такого.

Предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Слід зазначити, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №815/2681/17, у постанові від 22 січня 2020 року у справі №620/1982/19, у постанові від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20.

За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).

У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Як зазначалося вище, ОСОБА_1 був звільнений зі служби 08.09.2020 року.

Позивач зазначає, що у день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку - не виплачено компенсацію за неотримане речове майно, а тому просив визнати протиправними дії ВЧ щодо його звільнення без проведення повного та остаточного розрахунку, та як наслідок нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що між ним та відповідачем не існувало спору щодо розміру компенсації за неотримане речове майно.

Матеріали справи не містять доказів звернення позивача до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні компенсації за неотримане речове майно та проведення відповідачем повного розрахунку.

З наведеного вбачається, що позивач, не отримавши повного розрахунку в день звільнення, вважаючи дії ВЧ протиправними щодо не проведення з ним такого розрахунку 09.09.2020 року, пасивно чекав 8 місяців виплати компенсації.

З адміністративним позовом про визнання протиправними дій ВЧ щодо звільнення без повного розрахунку ОСОБА_1 звернувся лише 23.04.2021 року.

Зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, колегія суддів приходить до переконання про необхідність залишення позову без розгляду, а також зауважує що позивачем не наведено обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.

В аспекті наведеного слід зазначити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Отже, позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском встановленого процесуальним законом місячного строку.

Заяви про поновлення строку звернення до суду позивачем не подавалось та судом першої інстанції таке питання не вирішувалось.

Судом апеляційної інстанції не встановлено поважних причин поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду з даним позовом.

Оскільки позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку є похідними від про позовних вимог про визнання протиправними дій ВЧ щодо звільнення позивача без повного розрахунку, то такі вимоги також належить залишити без розгляду.

З урахуванням викладеного, зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм процесуального права та про необхідність залишення позову без розгляду.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315, ч.1 ст.319 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив його скасувати та прийняти нове рішення про залишення позовних вимог без розгляду, оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права.

Керуючись статтями 77, 240, 243, 250, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року в адміністративній справі №340/1972/21 задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року в адміністративній справі №340/1972/21 скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак