Справа № 640/32212/20
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 жовтня 2021 року 10:48 № 640/32212/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., при секретарі судових засідань Левкович А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві

Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (04212,

м.Київ, вул. М. Тимошенка, 2Д)

про визнання протиправною та скасування постанови від 22 червня 2016 року ВП

№ 32984690,-

за участю:

представника позивача - Волошина М.О.

представника позивача - не прибув

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач) з адміністративним позовом до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (надалі по тексту також - відповідач), у якому просить суд: визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві Чорного В.В. у ВП №32984690 від 22 червня 2016 року про стягнення з боржника - ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 114 336,69 грн.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Крім того, представник позивача зазначив, що виконавчий збір підлягає стягненню, виходячи з розміру фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року відкрито провадження у справі та витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження №32984690.

Представник відповідача відзиву на адміністративний позов не надав, вимог ухвал суду щодо надання копій матеріалів виконавчого провадження не виконав.

Представник відповідача у призначене судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Неявка у призначене судове засідання представників учасників справи, повідомлених про дату, час та місце розгляду справи у передбачений статтею 268 Кодексу адміністративного судочинства України спосіб, є перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до вимог частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як повідомив представник позивача, 10 березня 2011 року Оболонський районний суд міста Києва розглянув справу за позовом ПАТ КБ «Актив Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалив рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з трьох жилих кімнат загальною площею 63,8 кв.м. та на праві приватної власності належить боржникам, а саме - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , для задоволення вимог ПАТ «Комерційний банк «Актив Банк» за кредитним договором №07102 від 13 липня 2007 року в сумі 571 683,44 грн., з яких сума заборгованості за кредитом складає 458 400,00 грн, сума заборгованості за процентами - 18 002,87 грн., сума штрафу за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами - 95 280,57 грн.

Вказаним судовим рішенням встановлено спосіб реалізації квартири АДРЕСА_2 - шляхом продажу на прилюдних торгах з початковою ціною реалізації 559 500 грн.

Також, представник позивача зазначив, а відповідачем не спростовано, що Оболонським районним судом міста Києва на виконання даного рішення суду видано два виконавчих листа про звернення стягнення на предмет іпотеки з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 із визначенням суми заборгованості 571 683,44 грн., яка підлягала стягненню з боржників солідарно.

При цьому, у виданих виконавчих листах стосовно кожного з боржників значилась сума заборгованості у розмірі 571 683,44 грн.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що 22 червня 2016 року в межах ВП №32984690 прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 114 336,69 грн.

У вказаній постанові від 22 червня 2016 року зазначено, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві від 11 червня 2012 року відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-43, виданого 18 травня 2012 року Оболонським районним судом міста Києва, однак боржником самостійному порядку у строк до семи днів з моменту винесення постанови не виконано виконавчий документ.

Незгода позивача із вказаною постановою про стягнення виконавчого збору зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV (далі - Закон №606-ХІV, чинний на момент прийняття спірної постанови).

Відповідно до статті 1 Закону №606-ХІV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 11 Закону №606-ХІV визначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно вимог пункту 1 частини 1 статті 19 Закону №606-ХІV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

При цьому, згідно з частиною 1 статті 17 Закону №606-ХІV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Статтею 32 Закону №606-XIV встановлено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

При цьому, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення (частина 1 статті 27 Закону №606-XIV).

Таким чином, заходи примусового виконання здійснюються державним виконавцем виключно в разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення.

Статтею 25 Закону №606-XIV передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов`язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Окрім того, положеннями частини третьої статті 27 зазначеного закону передбачено, що у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду України від 28.01.2015 року, №6-785цс15 від 06.07.2015 р.

Крім того, вимогами пункту 3.7 Інструкції з організації примусового виконання рішень від 02 квітня 2012 року №512/5 (в редакції станом на момент винесення оскаржуваної постанови) передбачено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 28 Закону.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

Вимогами статті 28 Закону №606-XIV визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Суд зазначає, що постанова про відкриття виконавчого провадження прийнята 11 червня 2012 року, а постанова про стягнення виконавчого збору аж 22 червня 2016 року, що не узгоджується з вимогами статті 28 в контексті строків, визначених частиною 1 статті 25 Закону №606-XIV.

Крім того, виконавчий збір в оскаржуваній постанові визначено у розмірі 114 336,69 грн., тобто у розмірі 20 % від суми заборгованості за виконавчим документом у розмірі 571 683,44 грн., що суперечить нормам статті 28 Закону №606-XIV.

Також суд враховує, що згідно виконавчого документа заборгованість у розмірі 571 683,44 грн. підлягала солідарному стягненню.

При цьому, суд відхиляє посилання позивача на вимоги статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, оскільки останній набрав чинності лише 05 жовтня 2016 року, тобто після прийняття державним виконавцем оскаржуваної постанови від 22 червня 2016 року та в ході її прийняття державний виконавець не міг та не повинен був керуватися нормами Закону №1404-VIII.

Згідно з п.6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду №3 від 13.12.2010 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі. Виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її невиконання самостійно, виконується примусово в установленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України №924/205/13-г від 28.01.2015 року, стягнення виконавчого збору можливе лише в разі вчинення державним виконавцем заходів щодо примусового виконання судового рішення.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На переконання суду, стягнення виконавчого збору з підстав, передбачених частиною 1 статті 28 Закону №606-XIV пов`язане з передбаченими Законом фактично здійсненими під час виконавчого провадження заходами примусового виконання рішення.

Так, представником відповідача не надано копій матеріалів виконавчого провадження на підтвердження вчинення виконавчих дій в межах виконавчого провадження №32984690.

В той же час, як стверджує представник позивача та не спростовано відповідачем як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування, 29 листопада 2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову про об`єднання виконавчого провадження у зведене провадження, а саме приєднано виконавче провадження №32984690 у зведене виконавче провадження №41014421.

23 червня 2016 року старшим державним виконавцем Чорним В.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без стягнення, на підставі пункту 9 частини 1 статті 37, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження, оскільки стягувачем подано заяву про повернення виконавчого документу, адже встановлено, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предмет застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Крім того, суд враховує, що сума заборгованості за виконавчим документом стягнута не була, тобто рішення суду не виконане ні в добровільному, ні в примусовому порядку. Протилежного відповідачем не спростовано.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 22 червня 2016 року та, як наслідок, наявність підстав для її скасування в судовому порядку.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Крім того, частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з критеріїв, визначених частиною 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови та, як наслідок, наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

В силу частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві Чорного В.В. у ВП №32984690 від 22 червня 2016 року про стягнення з боржника - ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 114 336,69 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (04212, м. Київ, вул. Маршала Тимошенко, буд. 2-д, 1-ий під`їзд, 4 поверх, ).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому частиною першою статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому статтями 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону №2147-VIII).

Суддя А.Б. Федорчук