Справа № 695/1510/21
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 695/1510/21 Головуючий у 1 інстанції: Середа Л.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Кузьмишиної О.М.

Лічевецького І.О.

За участю секретаря Мельник К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України, адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, третя особа - Інспектор Золотоніського районного відділу поліції ГУНП в Черкаській області Нестеровський Олександр Григорович про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, третя особа - Інспектор Золотоніського районного відділу поліції ГУНП в Черкаській області Нестеровський Олександр Григорович, в якому, з урахуванням уточненого адміністративного позову, просив:

- скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАА № 057496 від 16.05.2021 року, відносно ОСОБА_1 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 гривень;

- закрити справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 126, ч. 5 ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення - на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП - за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Черкаській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. 00 коп. та сплачений судовий збір.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на відсутність у інспектора на момент винесення оскаржуваної постанови належних і допустимих доказів вчинення позивачем адміністративних правопорушень. Також, апелянт вказує, що, відповідно до заводських технічних характеристик, автомобіль, яким керував позивач є вантажним. Крім того, апелянт посилається на те, що відповідачем при винесенні оскаржуваної постанови порушено право позивача на отримання правової допомоги.

06 жовтня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 та його представника - Орленка Володимира Васильовича надійшло клопотання, в якому просять проводити розгляд апеляційної скарги без їх участі.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 16 травня 2021 року Інспектором Золотоніського районного відділу поліції ГУНП в Черкаській області Нестеровським Олександром Григоровичем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БАА № 057496.

Згідно з вказаною постановою, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121, ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 3400 грн 00 коп.

Відповідно до оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 16 травня 2021 року о 05 год 55 хв на 121 км дороги Бориспіль-Золотоноша керував автомобілем марки ГАЗ 33021 (фургон ізотермічний - С), державний номерний знак НОМЕР_1 та був непристебнутий ременем безпеки, не мав відповідної категорії («В») для керування вказаним транспортним засобом, чим порушив п. 2.3.в п. 2.3 (в), 2.1 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України, від 10.10.2001 № 1306 та вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 121 та ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Не погоджуючись із постановою про накладення штрафу, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

У відповідності до пункту 8 частини 1 статті 23 Закону № 580-VIII, у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Статтею 222 КУпАП визначено, що органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху (частина 5 статті 121, частина 2 статті 126). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII, учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Положеннями ч. 1 ст. 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Як вбачається з матеріалів справи, Інспектором Золотоніського районного відділу поліції ГУНП в Черкаській області Нестеровським О.Г. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 16 травня 2021 року серія БАА № 057496, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121, ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 3400 грн 00 коп.

Щодо притягнення позивача до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 121 КУпАП, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини 5 статті 121 КУпАП, порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пунктом 1.9 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з п. 2.3.(в) Правил дорожнього руху, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції вказав, що оскаржувана постанова не містить застережень позивача щодо відсутності доказів на підтвердження того, що позивач керував транспортним засобом будучи непристебнутим ременем безпеки.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції та вважає його помилковим, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

Колегія суддів зазначає, що наявність події адміністративного правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

За приписами статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

Згідно вимог статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справ про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства по справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху і експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» визначено, що зміст постанови повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП; в постанові необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, і зазначити мотиви відмови від інших доказів, на які посилається правопорушник.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем не було надано до суду жодних належних доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а зазначив наступне: «…У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи».

Отже, згідно принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Таким чином, колегія суддів вважає, що факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП, є не доведеним, а тому оскаржувану постанову в цій частині слід скасувати, провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 КУпАП закрити.

З приводу притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 126 КУпАП, слід зазначити наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Матеріали справи свідчать, що підставою притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП став висновок відповідача про те, що позивач керував транспортним засобом ГАЗ 33021 державний номерний знак НОМЕР_1 не маючи права керувати даним транспортним засобом (відсутня категорія «В»), чим порушив п. 2.1 Правил дорожнього руху.

Відповідно до п. 2.1.(а) Правил дорожнього руху, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

За приписами п. 2 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», право на керування транспортними засобами відповідної категорії може бути надано: мототранспортними засобами і мотоколясками (категорії A1, A) - особам, які досягли 16-річного віку; автомобілями, колісними тракторами, самохідними машинами, сільськогосподарською технікою, іншими механізмами, які експлуатуються на вулично-дорожній мережі, всіх типів (категорії B1, B, C1, C, T), за винятком автобусів, трамваїв і тролейбусів, - особам, які досягли 18-річного віку; автомобілями з причіпами або напівпричіпами (категорії BE, C1E, CE), а також призначеними для перевезення великогабаритних, великовагових і небезпечних вантажів, - особам, які досягли 19-річного віку; автобусами, трамваями і тролейбусами (категорії D1, D, D1E, DE, T) - особам, які досягли 21-річного віку.

Стверджуючи про протиправність оскаржуваної постанови в частині притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП, позивач вказав, що під час керування автомобілем марки ГАЗ 33021 (фургон ізотермічний - С), державний номерний знак НОМЕР_1 , пред`явив інспектору поліції посвідчення водія, яке дає йому право керувати цим транспортним засобом категорії «С».

В матеріалах справи наявна копія Посвідчення водія ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 виданого 27.11.1990 року, відповідно до якого, позивач має право на керування транспортними засобами категорії «С» (а.с. 9).

Колегія суддів зазначає, що на час видачі позивачу посвідчення водія, діяли норми Конвенції про дорожній рух від 08 листопада 1968 року, ратифікованої із застереженням і заявами Указом Президії ВР УРСР № 2614-VIII від 25.04.74, відповідно до положень якої, зокрема, категоріями транспортних засобів, на право керування якими може бути видано посвідчення, є наступні:

B. автомобілі, за винятком відносяться до категорії А, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3 500 кг і число сидячих місць яких, крім, сидіння водія, не перевищує восьми;

C. автомобілі, за винятком відносяться до категорії Д дозволена максимальна маса яких перевищує 3 500 кг».

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 року № 340 затверджено Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (далі - Постанова №340).

Пунктом 3 вищевказаної Постанови №340 передбачено, що транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на категорії:

А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні (триколісні) транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб. сантиметрів або електродвигун потужністю до 4 кВт;

А - мотоцикли, у тому числі з боковим причепом, та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом 50 куб. сантиметрів і більше або електродвигун потужністю 4 кВт і більше;

В1 - квадро- і трицикли, мотоколяски та інші триколісні (чотириколісні) транспортні засоби, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кілограмів;

В - автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми;

С1 - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів (від 7700 до 16500 фунтів);

С - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких перевищує 7500 кілограмів (16500 фунтів);

D1 - призначені для перевезення пасажирів автобуси, в яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, не перевищує 16;

D - призначені для перевезення пасажирів автобуси, в яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, більше 16;

ВЕ, С1Е, СЕ, D1E, DE - состави транспортних засобів з тягачем категорії В, С1, С, D1 або D, яким водій має право керувати, але який не належить до зазначених категорій составів транспортних засобів;

Т - трамваї та тролейбуси.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 на автомобіль марки ГАЗ 33021 (фургон ізотермічний - С) державний номерний знак НОМЕР_1 , повна маса даного транспортного засобу становить 3500 кг, маса без навантаження - 1900 кг.

Із системного аналізу як норм Конвенції про дорожній рух, так і Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами вбачається, що за наявності посвідчення водія категорії «В» дозволяється керувати автомобілями, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів включно.

Водночас, для керування транспортними засобами, призначеними для перевезення вантажів, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів, тобто, перевищує 3 500 кілограмів - необхідна категорія С1.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в самому посвідченні водія ОСОБА_1 вказана категорія «С» - автомобілі призначені для перевезення вантажів, дозволена максимальна маса яких перевищує 3500 кг (7700 фунтів).

Таким чином, оскільки, повна маса транспортного засобу ГАЗ 33021 (фургон ізотермічний - С) державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 , не перевищує 3500 кг, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, враховуючи тип та характеристики транспортного засобу, вказаним транспортним засобом мають право керувати особи за наявності посвідчення водія категорії «В».

Доводи апелянта про те, що, відповідно до заводських технічних характеристик, автомобіль, яким керував позивач є вантажним, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки, як убачається із вищезазначених норм, належність до категорій «В» чи «С» не визначається тим, чи вантажний це автомобіль, чи легковий, а лише максимальною масою та кількістю сидячих місць, що може бути притаманно як легковим, так і вантажним автомобілям.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАА № 057496 від 16 травня 2021 року в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 126 КУпАП - відповідає вимогам закону, а відтак, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

З приводу доводів апелянта про неправомірність розгляду справи на місці зупинки транспортного засобу в порядку скороченого провадження, оскільки, це прямо порушує вищевказані положення рішення Конституційного Суду України №5-рп/2015 від 26 травня 2015 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Згідно приписів пункту 2.4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 КУпАП вбачається, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення «за місцем його вчинення», застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.

Таким чином, посилання апелянта на незаконність розгляду відповідачем справи про адміністративне правопорушення на місці його вчинення, колегія суддів вважає необгрунтованими.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 08 квітня 2020 року у справі №296/7166/16-а та від 11 червня 2020 року у справі №201/2067/17(2-а/201/95/17).

З приводу доводів апелянта про те, що відповідачем при винесенні оскаржуваної постанови порушено право позивача на отримання правової допомоги, слід зазначити наступне.

Так, апелянт зазначає, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, позивач виявив бажання скористатись правовою допомогою, про що заявив відповідне усне клопотання інспектору Нестеровському О.Г., зазначивши, що у нього укладено договір про надання правничої допомоги з адвокатом. Однак, поліцейським не вжито жодних дій щодо надання водію можливості реалізувати своє право на отримання такої правової допомоги.

За приписами частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апелянта про порушення його права на отримання правової допомоги, оскільки, позивачем не надано будь-яких доказів, що ним було заявлено інспектору клопотання про бажання скористатися послугами адвоката.

З приводу стягнення з Головного управління Національної поліції в Черкаській області на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн., слід зазначити наступне.

Приписи ч.ч. 1, 2 ст. 134 КАС України визначають, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас, в силу положень ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У відповідності до ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

Матеріали справи свідчать, що на підтвердження здійснення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: Договір про надання правничої допомоги від 10 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 (Клієнт) та адвокатом - Орленком В.В. (Адвокат); Додаткову угоду №1 до Договору б/н про надання правничої допомоги від 10 червня 2021 року; Розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу згідно Договору про надання правничої допомог б/н від 10.06.2021 року та Додаткової угоди № 1 до вказаного договору (Клієнт - ОСОБА_1 ); Акт приймання-передачі виконаних робіт до Договору про надання правничої допомоги б/н від 10.06.2021 року та Додаткової угоди № 1 до вказаного договору.

Відповідно до п.п. 2-3 Додаткової угоди №1 до Договору б/н про надання правничої допомоги від 10 червня 2021 року, вартість послуг визначається згідно Розрахунку суми гонорару у розмірі 1000 гривень (одна тисяча гривень 00 коп.) за кожну повну годину роботи Виконавця. У Розрахунку, який обов`язково повинен бути погоджений з Клієнтом, повинні бути зазначені дата надання послуг, характер правничої допомоги (послуги), кількість витраченого часу, ставка за годинку роботи адвоката, загальна вартість роботи.

Оплата за надання правової допомоги здійснюється протягом 10 ( десяти ) днів з дня утримання відповідного Рахунку за надання правничої допомоги після підписання Акту виконаних робіт.

Згідно Розрахунку суми гонорару та Акту приймання-передачі виконаних робіт до Договору про надання правничої допомоги б/н від 10.06.2021 року та Додаткової угоди № 1 до вказаного договору, виконавцем була надана правова допомога на ведення справи:

- зустріч з Клієнтом, надання першочергових консультацій, отримання документів, необхідних для надання правничої допомоги наступних справах: їх початкове опрацювання, вивчення та правовий аналіз матеріалів цих справ - 0,5 год - 500,00 грн;

- пошук та аналіз судової практики з питання застосування законодавства щодо складання адміністративного позову про скасування Постанови - 1 год - 1000,00 грн;

- підготовка уточненого адміністративного позову про скасування постанови, виготовлення та завірення копій примірників позовів та додатків до нього для відповідача та третьої особи - 1,5 год - 1500,00 грн.

Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 14 листопада 2019 року у справі № 826/15063/18, згідно яких: «…суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

…При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг».

Дослідивши матеріали справи, а також, оцінивши наявні докази складу та розміру витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, колегія суддів зазначає наступне.

Слід відмітити, що розподілу судових витрат підлягають лише ті витрати, що безпосередньо стосуються судової справи та її предмета, відтак, такий вид правничої допомоги як зустріч з клієнтом, отримання документів, необхідних для надання правничої допомоги не може бути віднесено до правничої допомоги у відповідності до вимог статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Так, предмет спору в цій справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Крім того, колегія суддів зазначає, що судом апеляційної інстанції лише частково задоволено вимоги апеляційної скарги та скасовано постанову відповідача лише в частині.

Проаналізувавши надані документи, враховуючи предмет позову, час, витрачений адвокатом для надання послуг та обсяг таких, колегія суддів вважає, що сума 1500,00 грн. є співмірною та підлягає відшкодуванню.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення адміністративного позову частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі частково спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи в частині, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 1 статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, судові витрати зі сплати судового збору слід стягнути з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 229, 243, 286, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06 вересня 2021 року скасувати та прийняти нове рішення.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАА № 057496 від 16 травня 2021 року в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 КУпАП.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 КУпАП закрити.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Черкаській області (18036, м. Черкаси, вул. Смілянська, 57, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в загальному розмірі 567 (п`ятсот шістдесят сім) грн. 50 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Кузьмишина О.М.

Лічевецький І.О.