Справа № 580/4233/21
Суддя: П.Г. Паламар
Дата ухвалення: 2021-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року справа № 580/4233/21

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Паламаря П.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, м. Черкаси, вул. Смілянська, 23), в якому просить:

-визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці при стажі роботи на посаді судді: 29 років 3 місяці 15 днів, половину строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім.Ф.Е.Дзержинського - 1 рік 11 місяців (період навчання: з 01.09.1977 по 01.07.1981 p.p.), що становить 31 рік 02 місяці 15 днів та дає підстави для збільшення виплати довічного грошового утримання судді у відставці;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, який становить 29 років 3 місяці 15 днів, половину строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського - 1 рік 11 місяців, (період навчання: 01.09.1977 - 01.07.1981 р.р.) та провести перерахунок призначеного з 10.10.2016 розміру довічного грошового утримання судді у відставці, нарахування та виплату недоплачених коштів за минулий період, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, з врахуванням індексу інфляції та раніше проведених виплат за вказаний період.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював на посаді судді Корсунь-Шевченківського районного суду, а з 10.10.2016 призначено довічне грошове утримання судді, у зв`язку із відставкою. 17.05.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про зарахування до спеціального стажу судді половини строку навчання в вищому навчальному закладі, а саме: 1 рік 11 місяців, однак, відповідач повідомив позивачу, зазначивши, що підстав у зарахуванні половини навчання на юридичному факультеті у вищому навчальному закладі не має. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки зарахування половини строку навчання за денною формою у вищих навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, передбачалося постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів", що узгоджується з висновками Великої палати Верховного суду.

Відповідач надав суду заперечення на позовну заяву, відповідно до яких просить відмовити у задоволенні позову в зв`язку з тим, що навчання у вищих навчальних закладах не входить до переліку періодів які дають право на призначення пенсії згідно Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Крім того, зазначає, що постанова КМУ від 03 вересня 2005 року на, яку посилається позивач як на підставу зарахування до стажу роботи на посаді судді втратила чинність.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить висновку про задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного.

Постановою Верховної Ради України від 22.09.2016 № 1600-VIII "Про звільнення суддів" ОСОБА_1 звільнена з посади судді Корсунь-Шевченківського районного суду, у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до наказу Корсунь-Шевченківського районного суду від 06.10.2016 року №26-ос відраховано суддю ОСОБА_1 зі штату Корсунь-Шевченківського районного суду з 05.10.2016 у зв`язку із її звільненням з посади судді.

З 10.10.2016 ОСОБА_1 отримує довічне утримання судді у відставці, призначене згідно Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

17.05.2021 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області із заявою про зарахування до стажу на посаді судді половини строку навчання у вищому навчальному закладі та проведення відповідного перерахунку стажу судді та грошового утримання з моменту його призначення.

Відповідач листом від 11.06.2021 №2300-0304-8/34510 повідомив позивача, що для зарахування половини строку навчання на денній формі у вищому навчальному закладі, що дає право на збільшення щомісячного довічного грошового утримання не має підстав.

Вважаючи протиправними дії відповідача позивач звернувся із позовом до суду.

Даючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Також у статті 126 Конституції України зазначено, що підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 4 частини п`ятої).

Абзацом 4 пункту 34 розділу XII Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII встановлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

На момент звільнення позивача у відставку та призначення їй щомісячного довічного грошового утримання діяв Закон України від 07 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 2453).

При прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді. (ч. 6 ст. 48 Закону№2453).

Відповідно до ч. 1 ст. 109 Закону № 2453 суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 Закону № 2453 до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України;

2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

У відповідності до п. 11 Перехідних положень Закону № 2453 судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Позивача було обрано на посаду судді до набрання чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010р., (з 21.06.1987 року народний суддя Корсунь-Шевченківського районного народного суду відомості трудової книжки НОМЕР_1 ) у зв`язку з чим під час вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для зарахування спірних періодів до суддівського стажу, підлягають застосуванню норми законодавства, чинні на час призначення позивача на посаду судді.

До набрання чинності Законом №2453 зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ "Про статус суддів" (далі - Закон № 2862) та Указом Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів».

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону № 2862, кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

У відповідності до абз. 2 ст. 43 Закону № 2862, до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно з абзацом другим статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року №584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Після втрати чинності ст. 1 вказаного Указу Президента України, питання зарахування в стаж роботи судді інших періодів діяльності було врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865.

Пунктом 3-1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 3 вересня 2005 року N865 було встановлено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Зазначена постанова Кабінету Міністрів України (№ 865-2005-п) втратила чинність 01 січня 2012 року.

Отже, законодавством, чинним на час призначення позивача суддею, передбачалося безумовне зарахування до стажу, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах та календарного періоду проходження строкової військової служби, у випадку роботи особи на посаді судді не менш як 10 років.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2018 року у справі № 127/20301/17, від 02 квітня 2019 року у справі №607/8578/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено судом з трудової книжки НОМЕР_1 та диплома НОМЕР_2 , у період з 01 вересня 1977 року по 01 липня 1981 року позивач навчалася в Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського на денній формі навчання за спеціальністю «правознавство».

Враховуючи, що Законом України "Про статус суддів" та постановою Кабінету Міністрів України "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" № 865 від 03.09.2005 року станом на час призначення (обрання) позивача суддею було передбачено врахування у стаж роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання половини строку навчання за денною формою на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, тому вона має право на визначення загального стажу роботи судді з врахуванням у тому числі і цього періоду.

Отже, враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що не зарахування до відповідного стажу роботи на посаді судді, половини строку навчання за денною формою є протиправним.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що до стажу роботи позивача на посаді судді слід зарахувати половину строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі.

При цьому, зобов`язуючи зарахувати до стажу роботи на посаді судді, що надає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, конкретні періоди, суд не проводить календарного обчислення вказаних періодів, оскільки це є компетенцією органу Пенсійного фонду.

Щодо позовних вимог про проведення перерахунку та нарахування і виплати недоплачених коштів за минулий період, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, з врахуванням індексу інфляції та раніше проведених виплат за вказаний період, останні є передчасними, оскільки перерахунок довічного грошового утримання судді з урахуванням половину строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі відповідачем не проведений.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі Федоренко проти України (№ 25921/02), здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути існуючим майном або виправданими очікуваннями щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи законними сподіваннями отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (STRETCH v. THE UNITED KINGDOM № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("MALTZAN (FREIHERR VON) AND OTHERS v. GERMANY " № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У пункті 52 рішення у справі Щокін проти України (№ 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд однак зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Скордіно проти Італії (Scordino v. Italy № 36813/97).

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі викладеного, суд робить висновок, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати підлягають до часткового відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст. ст. 6, 9, 14, 77, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половину строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1977 по 01.07.1981 роки.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області () зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) до стажу роботи на посаді судді половину строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1977 по 01.07.1981 роки.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати зі сплати судового збору у сумі 900 грн. (дев`ятсот) грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя П.Г. Паламар