Справа № 480/404/21
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2021-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 р. Справа № 480/404/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Любчич Л.В.

суддів: П`янової Я.В. , Спаскіна О.А.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.03.2021 (суддя Н.В. Савицька, повний текст складено 23.03.21) по справі № 480/404/21

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
У січні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - відповідач, В/Ч НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність В/Ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ) за 2012 - 2020 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення ОСОБА_1 з військової служби;

- зобов`язати В/Ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ за 2012 - 2020 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність В/Ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2012 року по 17.11.2020 включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу 17.11.2020.

Зобов`язано В/Ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2012 року по 17.11.2020 включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17.11.2020.

23.03.2021 з власної ініціативи Сумським окружним адміністративним судом ухвалено додаткове рішення, яким вирішено питання щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення.

Додатковим рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 23.03.2021 позовну вимогу з приводу визнання протиправною бездіяльності В/Ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ за 2012 - 2020 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення ОСОБА_1 з військової служби та зобов`язання нарахувати та виплатити таку компенсацію задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність В/Ч НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ, за період з 2012 по 2020 рік.

Зобов`язано В/Ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ за період з 2012 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань В/Ч НОМЕР_1 витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн.

Відповідач, не погодившись із додатковим судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати додаткове рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності В/Ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ за 2012 - 2020 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення ОСОБА_1 з військової служби та зобов`язання нарахувати та виплатити таку компенсацію.

В обґрунтування вимог посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправомірного висновку та зазначив про не врахування судом обставин, які мають значення для справи. Законодавцем встановлено обмеження щодо використання додаткової відпустки відповідно до ч.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ, аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 по справі №520/7314/2020.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

18.05.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито провадження за апеляційною скаргою В/Ч 9953.

04.06.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу В/Ч НОМЕР_1 призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

25.08.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду, у зв`язку з необхідністю витребування додаткових доказів, апеляційну скаргу В/Ч НОМЕР_1 призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Керуючись положеннями частини першої статті 308 КАС України, колегія суддів здійснювала перегляд оскаржуваного судового рішення в межах апеляційної скарги відповідача.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів , на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорено сторонами.

ОСОБА_1 до 17.11.2020 проходив службу за контрактом у в/ч НОМЕР_1 .

Наказом начальника 5 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України №483-ОС від 17.11.2020 позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а.с.19).

На час прийняття наказу про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу, відповідачем не проведено з позивачем розрахунок та не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервно-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за час проходження військової служби з 2012 по 2020 роки.

Згідно довідки Сумського прикордонного загону від 01.12.2020 №12/1231за час проходження служби ОСОБА_1 у 2013-2015 роках щорічна додаткова відпустка за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервно-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за час проходження військової служби не надавалась та становить 17 календарних днів. Посади, на яких перебував військовослужбовець в період з 28.09.2015 по 15.10.2020 не входять до переліку військових посад, які дають право на цю відпустку. За 2012 рік відпустка ОСОБА_1 надавалася у 2013 році.

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо не нарахування та не виплати йому при звільненні грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервно-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за час проходження військової служби, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що невиплата відповідачем грошової компенсації за невикористані позивачем календарні дні вище зазначеної додаткової відпустки за 2012 2020 роки є необґрунтованою та суперечить вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон № 2011-XII.

Стаття 1 Закону № 2011-XII передбачає, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до абз1 та 2 ч. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.

Перелік військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702, передбачає військові посади, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку: Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту - згідно з додатками 2 - 5.

Так, відповідно до п. 4 додатку 4 Переліку № 702 інспектор прикордонної служби 1, 2, 3 категорії має право на щорічну додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів.

Судовим розглядом встановлено, що за своєю посадою, відповідно до ч. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-XII та постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702, у період з 2012 року по 2020 рік, позивач мав право на щорічну додаткову відпустку за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я у кількості 7 днів на один рік, що не заперечується відповідачем.

Відповідно до п. 8, 14, 17-19 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Учасниками справи не заперечується та обставина, що щорічна додаткова відпустка за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я не надавалась позивачу до моменту звільнення з військової служби в особливий період.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII та Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991 № 1932-XII.

Згідно статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону України "Про оборону України" визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Норми Закону № 2011-XII не обмежують та не припиняють право військовослужбовця на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Припинення надання відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у рішенні від 16.05.2019 по справі № 620/4218/18 (щодо прав учасників бойових дій на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки), яке постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 залишено без змін.

Судом враховані аналогічні висновки щодо застосування норм права, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

У вказаній зразковій справі предметом спору була виплата позивачу грошової компенсації лише за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ст. 12 Закону № 2011-XII , проте суд апеляційної інстанції вважає, що такі висновки доречно враховувати і щодо спору про виплату грошової компенсації за невикористані інші додаткові відпустки, в тому числі, передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-XII.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 12.04.2021 по справі № 1.380.2019.006595.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_1 має право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-XII та на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідачем протиправно не було проведено з позивачем необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні зазначеної відпустки.

Вирішуючи питання щодо періоду за який підлягає компенсація за невикористані дні додаткової відпустки відповідно до п.4 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ колегія суддів зазначає.

Відповідно до абз. 3 ч.4 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Згідно довідки 5 Прикордонного загону ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані дня додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015,2016,2017,2018,2019,2020 роки в кількості 84 календарних дні в загальній сумі 35 043,68 грн.

Оскільки ОСОБА_1 з 12.03.2015 року має право на щорічну додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-XII та додаткову відпустка за виконання обов`язків військової служби, які пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, передбачену абз. 1 п. 14 ст. 10-1 Закону №2011-XII, то відповідно до положень абз. 3 ч.4 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ останній має право на отримання щорічної додаткової відпустки лише за однією з підстав за своїм вибором.

Тобто, нарахування та виплата позивачу компенсації за невикористані відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-XII унеможливлює нарахування та виплату компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбаченої абз. 1п. 4 ст. 10-1 Закону №2011-XII, і навпаки.

Враховуючи вище зазначені правові норми, а також те що позивач за період з 2015 по 2020 рік отримав компенсацію за невикористану відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-XII, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог, в частині визнання протиправною бездіяльність В/Ч НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ, за період з 2015 по 2020 рік та зобов`язання нарахувати та виплатити дану компенсацію. Як наслідок вимоги апеляційної скарги в цій частині є слушними та підлягають задоволенню.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог за період з 2012 по 2014 року, то колегія суддів вважає їх безпідставними з урахуванням вище зазначеного.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки додаткове рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи та спростовуються аргументами наведеними в апеляційний скарзі, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) - задовольнити частково.

Додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021 року по справі №480/404/21 скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", за період з 2015 року по 2020 рік та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за період з 2015 року по 2020 рік.

Ухвалити постанову якою в цій частині відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В іншій частині додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021 року по справі №480/404/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді Я.В. П`янова О.А. Спаскін
Постанова складена в повному обсязі 12.10.21.

Тривалість виготовлення повного тексту постанови пов`язана з перебуванням судді Любчич Л.В. на лікарняному.