Справа № 200/7307/21
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2021 р. Справа№200/7307/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича розглянувши за участю секретаря судового засідання Купріян В.Ю. в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Донецької обласної прокуратури,

про стягнення вихідної допомоги

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Донецької обласної прокуратури, в якому просив суд: стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 59784,00 грн; стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, починаючи з 05 травня 2020 року по день ухвалення судового рішення з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 2916,30 грн.

14 червня 2021 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк не більше 10 днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху на усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання документу на підтвердження сплати судового збору у розмірі встановленому законом або доказів на підтвердження неможливості його сплати.

22 червня 2021 року представником позивача надано до суду позовну заяву з уточненими позовними вимогами, відповідно до яких представник позивача просив стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь позивача вихідну допомогу у розмірі 59784,00 грн.

29 червня 2021 року ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання, яке призначено на 26 липня 2021 року.

26 липня 2021 року підготовче судове засідання відкладено на 03 серпня 2021 року.

29 липня 2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

03 серпня 2021 року підготовче судове засідання відкладено на 12 серпня 2021 року.

11 серпня 2021 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій представник позивача зазначив, що довідка про середній заробіток позивача від 20 липня 2021 року № 21-85-918 не відповідає приписам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.05.1995 № 100, оскільки містить відомості щодо квітня 2020 року продовж якого позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати.

12 серпня 2021 року підготовче судове засідання відкладено на 07 вересня 2021 року.

У період з 16 серпня по 03 вересня 2021 року включно суддя знаходився у черговій відпустці.

07 вересня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 20 вересня 2021 року та витребувано у відповідача довідку про середній заробіток позивача за період лютий-березень 2020 року, яка відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.05.1995 № 100.

20 вересня 2021 року розгляд справи відкладено на 28 вересня 2021 року.

23 вересня 2021 року представником відповідача надано до суду довідку про середній заробіток позивача за період лютий-березень 2020 року.

28 вересня 2021 року в судовому засіданні оголошено перерву до 05 жовтня 2021 року.

05 жовтня 2021 позивач та представники сторін в судовому засіданні підтримали раніше висловлені позиції по суті адміністративного спору.

Дослідивши матеріали адміністративного позову, відзиву на адміністративний позов та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про їх достатність для вирішення адміністративного спору.

Суд дослідивши подані матеріали справи встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації, згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №22-15/4-615 від 21.10.2019 року: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування адміністративного позову представник позивача зазначив, що позивач з 2007 по 04.05.2020 безперервно працював в органах прокуратури України.

Наказом № 1656-к від 04.08.2016 року позивач був призначений на посаду прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Донецької області.

Наказом прокурора області Прокуратури Донецької області № 387-к від 04.05.2020 року позивача звільнено з посади та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".

Так, згідно абзацу 2 цього наказу доручено відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачу виплати при звільненні, однак виплату ОСОБА_1 суми вихідної допомоги не проведено, чим порушено вимоги ст. 44 КЗпП України.

Представник позивача зазначає, що з 11 вересня 2020 року на підставі наказів Генерального прокурора № 410 від 03.09.2020, № 414 від 08.09.2020 почала роботу Донецька обласна прокуратура, у зв`язку із чим до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань внесено відповідні зміни щодо перейменування «Прокуратура Донецької області» у «Донецька обласна прокуратура» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи (25707002), з огляду на що, належним відповідачем є Донецька обласна прокуратура.

Листом від 13.05.2021 № 07-764ВИХ-21 відповідач повідомив позивача, що виплату вихідної допомоги ОСОБА_1 не здійснюватиме, оскільки останнього звільнено на підставі п. 9 ч. і ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», яким не передбачено виплату вихідної допомоги звільненому прокурору.

Представник позивача зазначив, що наразі в Законі України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII відсутня діюча норма спеціального закону, що регулює статус прокурорів, та яка встановлювала б особливості застосування до прокурорів положень ч. 1-2 ст. 40, статей 42, 42-1, ч. 1-3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 КЗпП України, при звільненні прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Представник позивача на обґрунтування своїх доводів посилається на правові позиції Верховного Суду викладені в постановах по справах № 823/276/16 та № 283/263/16, відповідно до яких незалежно від наказу прокуратури (зміни формулювання причини і підстави звільнення за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру») на п. 1 ч. 1 ст. 40 КзпП України відповідач повинен був під час звільнення дотримуватися вимог чинного законодавства, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованих законодавством коштів, утому числі і вихідної допомоги.

Розраховуючи суму вихідної допомоги представник позивача посилається на довідку № 18-85-621 від 04.05.2020, видану Прокуратурою Донецької області, згідно якої заробітна плата позивача за повні два місяці роботи, що передують звільненню складає 119568,01 грн, в лютому 2020 року позивач відпрацював 20 робочих днів, в березні 2020 року - 21 робочий день, тож середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за підрахунком його представника складає 2916,30 грн, а вихідна допомога у розмірі середньомісячного заробітку - 59784,00 грн.

Відповідач Донецька обласна прокуратура є юридичною особою, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, зареєстрована в реєстрі з 29.12.1991, дата запису: 12.05.2005, номер запису: 0007720, , місцезнаходження: 87500, Донецька обл., місто Маріуполь, вул. Університетська, будинок 6, організаційно-правова форма державна організація (установа, заклад).

Відповідач проти задоволення позову заперечує посилаючись на те, що наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 04.05.2020 № 387-к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Донецької області та органів прокуратури області па підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та при звільненні була нарахована та виплачена заробітна плата, всі належні надбавки і доплати, які передбачені штатним розписом та встановлені наказами керівника, відповідно до чинного законодавства, пропорційно відпрацьованому часу.

Відповідач посилається на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 07.03.2018 у справі № 807/211/17, згідно якої під час вирішення справ щодо звільнення публічних службовців пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Тобто норми Закону України «Про прокуратуру» та Закону № 113-ІХ, які визначають статус прокурорів, умови і підстави звільнення їх з посади, у тому числі з адміністративної посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі Кодексу законів про працю України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або ерепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату рацівників.

Тож відповідач доводи позивача щодо тотожності підстав звільнення, викладених у п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпІІ України та п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» вважає необґрунтованими та безпідставними.

Таким чином з позиції відповідача, оскільки у даному випадку позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених нормами спеціального закону - Закону України «Про прокуратуру», яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, зокрема у випадку звільнення у разі неуспішного проходження прокурором атестації, тому позивач не набув права на отримання вихідної допомоги при звільненні, у зв`язку з чим позивачеві вона не нараховувалась та не сплачувалась.

Крім того, відповідач звертає увагу на те, що професійна діяльність прокурорів є публічною службою, тому згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Оскільки позивача звільнено з посади наказом прокурора Донецької області 04.05.2020, та він звернувся до суду з позовом лише 11.06.2021, відповідач вважає, що позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском строку звернення, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України.

Досліджуючи обставини справи, суд з комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» встановив, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/8072/20-а від 08.12.2020 року, зі змінами внесеними постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23.06.2021 року, задоволено позов ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора та визнано протиправною бездіяльність першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 04 березня 2020 року; визнано неправомірним та скасовано рішення першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 02 квітня 2020 року №68, прийняте щодо позивача; визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Донецької області від 04 травня 2020 року № 387-к; поновив ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Прокуратури Донецької області з 05 травня 2020 року; стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 169 337,44 грн. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів; допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 (далі - Закон № 1697) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 51 Закону № 1697-VII визначає загальні умови звільнення прокурора з посади та припинення його повноважень на посаді.

Згідно пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ) статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Поряд з цим, Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Загальною нормою, яка регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Конституційний Суд України в Рішенні від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 дійшов висновку, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Тож, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом, в постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

Відтак, згідно ст. 1 КЗпП України, він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої).

Згідно ч. 4 ст. 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Статтею 44 КЗпП України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Поряд з цим, Законом № 113-ІХ було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Тож, внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

З огляду на викладене, суд зробив висновок, що ч. 5 ст. 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Попри це, до вказаного переліку не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, тож у даному випадку не заборонено застосування приписів статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Верховний Суд в постанові від 09.09.2021 року по справі № 640/25350/19 звернув увагу, що «чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованих законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги».

Аналогічна правова позиція викладена також в постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі № 260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20, від 18 лютого 2021 року у справі № 640/23379/19, від 25 лютого 2021 року у справі № 640/8451/20, від 17 березня 2021 року у справі № 420/4581/20, від 30 березня 2021 року у справі № 640/25354/19, від 31 березня 2021 року у справі № 320/2449/20, від 15 квітня 2021 року у справі № 440/3166/20, від 24 червня 2021 року у справі № 420/4877/20, від 7 липня 2021 року у справі № 140/727/20, від 22 липня 2021 року у справі №300/2000/20.

Проте, суд не може залишити поза увагою те, що на момент звернення позивача до суду тобто 11.06.2021 року Донецьким окружним адміністративним судом 08.12.2020 року вже було прийнято рішення по справі №200/8072/20-а, яким скасовано наказ про звільнення позивача від 04 травня 2020 року №387-к, який і є підставою для виплати спірної допомоги в даній справі, позивача поновлено на посаді, яку він займав з 05 травня 2020 року.

23 червня 2021 року Першим апеляційним адміністративним судом прийнято постанову за наслідками апеляційного перегляду рішення суду про поновлення позивача на посаді, проте, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби, та згідно ч. 2 ст. 372 КАС України, судове рішення, яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання, тобто на момент звернення до суду з позовом у даній справі позивач вважається поновленим на посаді.

Аналізуючи вищенаведені приписи законодавства, яким врегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку, що підставою для виплати вихідної допомоги є звільнення з посади, яке відбулось в порядку та у спосіб визначений законом та щодо якого відсутній спір відносно його законності, оскільки вихідна допомога має на меті забезпечити звільненого працівника певною матеріальною підтримкою та компенсувати матеріальні втрати та дискомфорт, пов`язаний з втратою роботи з незалежних від працівника обставин.

Проте, у випадку ж поновлення звільненого працівника на займаній посаді в судовому порядку та визнання такого звільнення протиправним, зазначене тягне за собою стягнення на користь поновленого працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що є мірою відповідальності роботодавця за незаконне звільнення та фактично компенсує працівнику заробітну плату яку б він отримав виконуючи безпосередньо свої обов`язки.

Вказане свідчить про те, що поновлення на посаді виключає виплату вихідної допомоги, яка, як вже зазначалось вище, є державною гарантією на випадок звільнення з роботи з незалежних від працівника підстав.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач мав право на отримання вихідної допомоги при звільненні з 05.05.2020 року, проте, з 08.12.2021 (день ухвалення рішення по поновлення на посаді) він це право втратив.

Аналогічна правова позиція щодо взаємо виключення виплати вихідної допомоги та поновлення на посаді викладена в постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду по справі № 240/8896/20 від 06 вересня 2021 року.

Щодо строку звернення до суду з адміністративним позовом суд зазначає, що в Рішенні від 15.10.2013 року №8-рп/2013 Конституційний суд України зазначив, що «під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат».

Як вже зазначав суд з посиланням на позицію Верховного суду, викладену в постанові 09.09.2021 року по справі № 640/25350/19, вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що на спірні правовідносини строк звернення до суду не обмежується.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації, згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №22-15/4-615 від 21.10.2019 року: АДРЕСА_1 ) до Донецької обласної прокуратури (, місцезнаходження: 87500, Донецька обл., місто Маріуполь, вул. Університетська, будинок 6) про стягнення з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 59784,00 грн - відмовити.

Вступну та резолютивну частини рішення складено та підписано 05 жовтня 2021 року.

Повний текст рішення складено та підписано 13 жовтня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ст. 297 КАС України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя О.М. Кониченко