Справа № 160/13210/21
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2021-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.,
04.08.2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій просить:
- визнати дії головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області України по не виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за 13 (тринадцять) календарних років служби протиправними;
- зобов`язати головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільнення за 13 (тринадцять) календарних років служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;
- визнати дії головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області України по не виплаті ОСОБА_1 матеріальної допомоги для оздоровлення за 2021 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік;
- зобов`язати головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомоги для оздоровлення за 2021 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік;
- стягнути з головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь позивача компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, у розмірі денного грошового забезпечення, починаючи з 30 червня 2021 року по день фактичного розрахунку в розмірі середньоденного грошового забезпечення за кожен день затримки розрахунку.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що при звільненні відповідач їй протиправно не виплатив одноразову грошову допомогу в розмірі 50% щомісячного грошового забезпечення за 13 повних календарних років служби, як це визначено ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Також, позивач зазначає на протиправності дій відповідача щодо невиплати матеріальної допомоги для оздоровлення за 2021 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, а тому позивач, на її думку, має право на компенсацію за затримку розрахунку при звільненні.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
31.08.2021 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що частиною 2 ст. 9 Закону № 2262-ХІІ передбачено: особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. При цьому, вказаною нормою Закону не встановлено строків виплати одноразової грошової допомоги при звільненні та діюче законодавство не містить приписів щодо обов`язкової сплати вказаної допомоги у день звільнення особи зі служби. Станом на 26.08.2021 року одноразова грошова допомога при звільненні ОСОБА_1 не виплачена, у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань. У зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань для надання матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Відповідач вважає безпідставними посилання ОСОБА_1 при розрахунку середньоденної суми грошового забезпечення на норми КЗпП, оскільки норми загального трудового законодавства не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.
Частиною 2 ст. 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 261 КАС України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.
У відповідності до ч.1 ст. 262 КАС України розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 .
Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_3 від 02.02.2004 року позивач з 17.09.2007 року перебувала на службі в УМВС України в Дніпропетровській області, з 07.11.2015 року прийнята на службу до національної поліції України.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 235 о/с від 29.06.2021 року позивача звільнено з головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" з 30.06.2021 року.
Відповідно до зазначеного наказу, стаж служби в поліції для виплати одноразової грошової допомоги складає 13 років 09 місяців 14 днів.
Згідно з довідками №1345 та №1346 від 30.08.2021 року головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області відповідно до підпункту 3 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" (зі змінами) керівникам органів, закладів та установ Національної поліції надано право в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення надавати один раз на рік:
- матеріальну допомогу для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення;
- матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 13 розділу III Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 №260 (зі змінами), поліцейським у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, один раз на рік може надаватись матеріальна допомога для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення, та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення.
В довідках вказано, що станом на 30.08.2021 року кошти на виплату поліцейським ГУНП в Дніпропетровській області матеріальної допомоги для оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань не виділялись.
Не погоджуючись з такими діями відповідача по невиплаті одноразової грошової допомоги при звільнення за 13 календарних років служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, по не виплаті ОСОБА_1 матеріальної допомоги для оздоровлення за 2021 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, позивач звернулась до суду з позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.
Спірні правовідносини, врегульовані Законом України від 9 квітня 1992 року №2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (надалі - Закон № 2262-XII), який визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом (абзац перший Преамбули до вказаного Закону) та Законом України "Про Національну поліцію", який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до статті 94 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Статтею 102 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Тобто, приписами вказаної статті визначено, зокрема, що виплата одноразової грошової допомоги після звільнення поліцейського здійснюється в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону № 2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Відповідно до частини 2 статті 9 Закону № 2262-ХІІ, особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Частиною 4 вказаної статті визначено, що виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Службою судової охорони, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.
Положеннями статті 9-1 визначено, що особам, які звільнені зі служби за віком, станом здоров`я чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення зі служби виплачується щомісячна грошова допомога в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням.
Умови призначення та порядок виплати щомісячної грошової допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.
Наведені положення пункту 10 Порядку № 393 не пов`язують виплату одноразової грошової допомоги з набуттям особою права на пенсію.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 року (справа №821/3762/15-а), від 10.04.2019 року (справа №823/1919/16).
При визначенні права позивача на одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, суд враховує, що частиною 1 статті 9 Закону № 2262-ХІІ передбачено умови призначення одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків у випадку: 1) якщо особи рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деякі інші особи, мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я; 2) працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року, були звільнені зі служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу".
Судом встановлено, що позивач звільнена зі служби в поліції за власним бажанням, відтак умови частини 1 статті 9 Закону № 2262-ХІІ щодо звільнення за станом здоров`я до позивача не застосовуються.
Позивач після звільнення зі служби в органах внутрішніх справ продовжила службу в Національній поліції України на посаді, не передбаченій Законом України "Про державну службу", відтак, на позивача не розповсюджується частина 1 статті 9 Закону №2262-ХІІ, а тому позивач не набула права на виплату щомісячної грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
До врегулювання питання щодо виплати позивачу щомісячної грошової допомоги за кожний повний календарний рік служби застосовуються умови частини 2 статті 9 Закону № 2262-ХІІ, а тому позивач набула право на виплату щомісячної грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Наведене довдодить, що відповідачем правомірно нараховано позивачу щомісячну грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (13 років).
Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби передбачена статтею 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Проте, Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" не врегульовано питання щодо порядку та строків проведення повного грошового розрахунку при звільненні.
В свою чергу, наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок №260).
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17 липня 2020 року №539 внесено зміни до Порядку №260. Зокрема, розділ VI Порядку №260 доповнено пунктом 8 - одноразова грошова допомога при звільненні виплачується не пізніше двох місяців з дня звільнення із служби, а в разі надходження коштів пізніше цього терміну - протягом п`яти робочих днів після їх надходження в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання центрального органу управління поліцією, органів поліції, державних органів, установ та організацій, до яких відряджені (прикомандировані) поліцейські.
Судом встановлено, що позивача було звільнено зі служби 30.06.2021 року. Станом на день розгляду справи судом не надано доказів виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні.
Відповідач зазначає, що станом на 30.06.2021 року асигнування для надання матеріальної допомоги поліцейським ГУНП в Дніпропетровській області не надходили.
Відповідно до листа Національної поліції України від 09.02.2021 року 33/09/29-2021-дск, щомісяця до 17 числа до Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Національної поліції України подається інформація про потребу в коштах на виплату грошового забезпечення, заробітної плати, одноразової допомоги при звільненні.
Суду не надано доказів, що відповідач звертався до Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Національної поліції України з поданням про виділення коштів на виплату позивачу одноразової допомоги при звільненні.
Таким чином, відповідачем не здійснюється виплата одноразової грошової допомоги при звільненні протягом тривалого часу, і відповідач не довів, що вжив всіх необхідних заходів для виплати позивачу всіх належних сум при звільненні та включив вказану суму до асигнувань, які мають бути виділені Департаментом фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Національної поліції України.
За таких обставин, позовна вимога про визнання протиправними дій головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області України по не виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за 13 (тринадцять) календарних років служби є обґрунтованою та підлягає задоволенню судом.
Як наслідок, підлягає частковому задоволенню вимога про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільнення за 13 (тринадцять) календарних років служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Позовні вимоги в частині нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення не підлягають задоволенню судом, як такі, що не базуються на законі.
Стосовно вимоги про нарахування та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для оздоровлення за 2021 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, суд зазначає наступне.
Відповідно до пп. 3 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 р. №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" керівники органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення мають право (а не обов`язок) надавати поліцейським один раз на рік матеріальну допомогу для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення, та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення.
Відповідно до абзаців 1, 3 п. 13 розділу II Порядку № 260 поліцейським у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, один раз на рік може надаватись (що не вказує на обов`язковість) матеріальна допомога для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення, та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення.
Виплата поліцейським матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснюється на підставі їх рапортів у розмірі, визначеному керівником органу поліції.
Отже, відповідно до наведених правових норм, додаткові види грошового забезпечення, як то матеріальна допомога, можуть бути нараховані та виплачені лише в межах затверджених асигнувань на грошове забезпечення поліцейських відповідного органу поліції на підставі поданого рапорту, а розмір такої допомоги не має встановленого розміру та визначається керівником відповідного органу поліції в порядку реалізації дискреційних повноважень.
В довідці т.в.о. начальника відділу документального забезпечення ГУНП в Дніпропетровській області від 28.08.2021 року вказано, що позивач з рапортом про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік не зверталась.
Позивачем до позовної заяви долучено копію рапорту від 11.05.2021 року про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань з резолюціями посадових осіб про направлення рапорту до розгляду.
Стосовно звернення позивача з рапортом про надання матеріальної допомоги на оздоровлення, відповідач не заперечує.
Здійснивши системний аналіз чинного законодавства України та надаючи належну оцінку доводам позивача, викладеним в позовній заяві, доводам відповідача, викладеним у відзиві на позовну заяву, суд зазначає, що зазначеними вище нормами чинного законодавства не визначено імперативного обов`язку для керівника органу поліції надавати в обов`язковому порядку матеріальну допомогу як для оздоровлення, так і для вирішення соціально-побутових питань, які в свою чергу є додатковими видами грошового забезпечення, не є постійними та обов`язковими і надаються в межах затверджених асигнувань.
Суд вважає, що подані позивачем рапорти не породжували для начальника ГУНП в Дніпропетровській області обов`язку надання та виплати матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за відсутності відповідного фінансування.
В довідках №1345 та №1346 від 30.08.2021 року головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області вказано, що станом на 30.08.2021 року кошти на виплату поліцейським ГУНП в Дніпропетровській області матеріальної допомоги для оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань не виділялись, а тому відповідні дії відповідача щодо невиплати матеріальної допомоги є правомірними, а позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню судом.
Стосовно вимоги про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 15 Порядку №260 при прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
З аналізу наведених норм права, суд зазначає, що законодавством встановлені гарантії працівника при звільненні на отримання належних йому сум коштів при звільненні зі служби.
Посилання представника відповідача лише на Порядок №260 є необґрунтованим, оскільки він регулює питання виплати грошового забезпечення працюючим поліцейським та не звільняє роботодавця від відповідальності за несвоєчасно проведений розрахунок при звільненні зі служби.
Згідно ч. 6 ст. 24, ч. 1 ст. 26 Закону України "Про оплату праці" своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством.
Відповідно до статті 117 КЗпП, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Між тим, ні Закон України "Про Національну поліцію", ні Порядок № 260, не врегульовують порядку відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні працівника з органів внутрішніх справ.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Враховуючи відсутність правового регулювання питання компенсації даній категорії осіб за невчасну виплату грошового забезпечення у спеціальному законі, твердження відповідача, що до спірних правовідносин не застосовуються норми КЗпП, є безпідставними.
Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У постанові від 17 лютого 2015 року (справа № 21-8а15) Верховний Суд України, з-поміж іншого, зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Отже, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП. Умовами виплати працівникові такого відшкодування є факт невиплати належних йому сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №805/79/16-а.
З матеріалів справи судом встановлено, що з позивачем не проведений остаточний розрахунок, а саме не виплачено одноразову грошову допомогу при звільнення за 13 (тринадцять) календарних років служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Тобто, відсутня одна з обов`язкових підстав (фактичний розрахунок з позивачем) для звернення позивача до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Отже, наведені позовні вимоги є передчасними, а тому у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки з розрахунком при звільненні.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд зробив висновок про часткове задоволення позовної заяви.
Розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 139 КАС України, за наслідками розгляду даної справи не здійснюється, оскільки позивач у відповідності до ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст.9, 72-77, 90, 132, 139, 246, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправними дії головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області України щодо не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за 13 (тринадцять) календарних років служби.
Зобов`язати головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільнення за 13 (тринадцять) календарних років служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук