Справа № 855/9/21
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 жовтня 2021 року 11:20 № 855/9/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., при секретарі судових засідань Левкович А.С., розглянувши у судовому засіданні матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

(01001, м. Київ, вул. Городецького, 13)

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

за участю представників сторін:

від позивача: Руденко П.П.

від відповідача: Кушнір Л.В.

В С Т А Н О В И В:

18 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду зі скаргою до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у якій просив:

- визнати бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О.С. при примусовому виконанні виконавчого листа №826/9450/13-а протиправною;

- постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О.С. від 09 грудня 2020 року про повернення виконавчого документу стягувачу від 09 грудня 2020 року ВП №43789319 на підставі пунктів 2, 9 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" визнати протиправною та скасувати.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2021 року адміністративну справу №855/9/21 передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в засіданні.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки рішення суду,, зокрема, в частині стягнення з боржника середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі станом на 14 січня 2021 року не виконано.

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача зазначив, що оскаржувана постанова прийнята з урахуванням того факту, що у виконавчому листі не визначена сума коштів, що підлягає до стягнення. Казначейство в межах наданих повноважень не наділене правом на здійснення самостійного нарахування сум невиплачених коштів за рішеннями судів. Тобто, виконавчий лист поданий неналежним стягувачем та не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим Державною казначейською службою України повернуто відповідно до пункту 9 Порядку.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при примусовому виконанні виконавчого листа №826/9450/13-а, виданого 18 листопада 2013 року Київським апеляційним адміністративним судом щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту організаційно-аналітичного, документального та кадрового забезпечення Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України та виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 17.05.2013 р. по 13.11.2013 р. включно в сумі 56730,81 грн. прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі підпунктів 2, 9 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Незгода позивача із вказаною постановою зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон №1404-VIII, в редакції станом на дату прийняття оскаржуваного повідомлення) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 2 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, зокрема, обов`язковості виконання рішень; законності.

Перелік рішень, що підлягають примусовому виконанню на підставі виконавчих документів визначено у частині 1 статті 3 Закону №1404-VIII.

Статтею 37 Закону №1404-VIII наведено виключний перелік підстав для повернення виконавчого документа.

Так, відповідно до пунктів 2 та 9 частини 1 вказаної статті (які вказані підставою для прийняття оскаржуваної постанови) виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

В обґрунтування необхідності прийняття спірної постанови від 09 грудня 2020 року вказано, що виконавчий лист, виданий 18 листопада 2013 року Київським апеляційним адміністративним судом, уже перебував на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 15 жовтня 2015 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

В подальшому, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва №826/24574/15 від 29 серпня 2016 року визнано протиправною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Артемчука Т.В. від 15 жовтня 2015 року №43789319.

Так, Окружним адміністративним судом міста Києва у постанові від 29 серпня 2016 року №826/24574/15 зазначено в частині не стягнення з Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2013 року по 26 травня 2015 року наступне: «відповідачем в постанові про закінчення виконавчого провадження від 15 жовтня 2015 року зазначено: «Щодо виконання рішення суду в частині стягнення з Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2013 року до дня поновлення на роботі то з огляду на положення частини другою статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження щодо виконання рішення в цій частині не відкривалось, оскільки рішення про стягнення грошових коштів з державного органу виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.».

Судом досліджено матеріали справи та встановлено, що Київським апеляційним адміністративним судом видано 18 листопада 2013 року виконавчий лист по справі №826/9450/13-а, та в абз. 5 зазначено: «Стягнути з Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2013 року до дня поновлення на роботі».

Крім того, в постанові про відкриття виконавчого провадження від 24 червня 2014 року №43789319 зазначено, що виконавче провадження відкрито, зокрема і в частині щодо стягнення з Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2013 року до дня поновлення на роботі.

З аналізу вищезазначених норм права та матеріалів справи, суд приходить до висновку про необґрунтованість твердження відповідача 2 про те, що виконавче провадження в частині щодо стягнення з Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2013 року до дня поновлення на роботі не відкривалося, а отже не підлягає виконанню.

Судом встановлено, що під час винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 15 жовтня 2015 року № 43789319 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Артемчуком Т.В. не було вжито всіх дій щодо виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2013 року по справі № 826/9450/13-а».

У зв`язку з викладеним, державним виконавцем 08 червня 2018 року винесено постанову про відновлення виконавчого провадження, та зазначений виконавчий лист з 08 червня 2018 року підлягав виконанню лише в частині «стягнення з Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2013 року до дня поновлення на роботі».

В подальшому, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду №826/9450/13-а від 13 вересня 2018 року роз`яснено, що обчислення середньої заробітної плати у випадку вимушеного прогулу застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.

На вимогу державного виконавця Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, надано лист - відповідь від 08 січня 2019 року №90/11-5, в якому зазначено, що сума нарахованого середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2013 року по 26 травня 2015 року ( ОСОБА_1 поновлено 27 травня 2015 року відповідно до наказу Голови Нацкомфінпослуг від 26 травня 2015 року №164-к) становить 169503,60 грн.

Відділом надіслано на адресу Державної казначейської служби України заяву від 19 лютого 2019 року щодо стягнення з Нацкомфінпослуг коштів у розмірі 169503,60 грн. До заяви додано оригінал виконавчого листа на копію наказу Голови Нацкомфінпослуг від 26 травня 2015 року №164-к.

В подальшому, Державною казначейською службою України листом від 15 квітня 2019 року №5-06-06/6639 повідомлено, що виконання судових рішень, боржником за якими є державний орган, підприємство, установа, організація, а також безспірне списання коштів державного та місцевого бюджетів або боржників здійснюється Казначейством відповідно до норм Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон про гарантії), Бюджетного кодексу України, з дотриманням вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845.

Згідно частини 2 статті 3 Закону про гарантії та пункту 6 Порядку Казначейство уповноважене приймати до виконання виконавчі документи про стягнення коштів з державного органу виключно від стягувачів. Стягувачем за виконавчим листом визначено ОСОБА_1 , т.ч. Казначейство не уповноважене приймати виконавчий лист від Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Разом з тим зазначено, що у виконавчому листі не визначена сума коштів, що підлягає до стягнення. Казначейство в межах наданих повноважень не наділене правом на здійснення самостійного нарахування сум невиплачених коштів за рішеннями судів.

Суд враховує, що згідно положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року №1070/2011, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг), є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України, підзвітним Верховній Раді України.

Організаційно-правова форма Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг - орган державної влади.

Слід звернути увагу, що згідно з частиною 2 статті 6 Закону №1404-VIII рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

На виконання вказаної норми постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (зі змінами), затверджений Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - Порядок № 845), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників.

Відповідно до Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

У разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв`язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету. До заяви можуть додаватися інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів (довідки та листи органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, або органів місцевого самоврядування, рішення органів досудового розслідування та прокуратури тощо).

Виконавчі документи пред`являються до виконання протягом одного року з дня, що настає за днем набрання рішенням про стягнення коштів законної сили, якщо інше не передбачено законом. Строки пред`явлення виконавчих документів перериваються в разі пред`явлення їх до виконання, відстрочки або розстрочки виконання рішень про стягнення коштів в установленому порядку. Пропущені строки пред`явлення виконавчих документів суду до виконання поновлюються судом в установленому законом порядку, а рішень про стягнення коштів, прийнятих державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, - не поновлюються.

Оскільки боржник є державним органом, виконавчий документ про стягнення з нього грошових коштів підлягає виконанню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

За вказаних обставин, суд погоджується з тим, що вказаний виконавчий документ в частині стягнення коштів з Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби.

Крім того, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, з 08 липня 2020 року перебуває в стані припинення відповідно до Указу Президента України «Про припинення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг» від 30 червня 2020 року № 259/2020.

Згідно інформації ДПС України від 09 грудня 2020 року відкриті рахунки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у банківських установах відсутні, оскільки юридичну особу знято з обліку у контролюючих органів.

У зв`язку з наведеним, з наявних документів вбачається, що виконавчий лист в частині стягнення з Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2013 року до дня поновлення на роботі не може бути виконано відділом примусового виконання рішень та підлягає поверненню стягувачу.

Водночас, нормами Закону №1404-VIII не передбачено можливості повернення виконавчого листа після відкриття виконавчого провадження з підстав того, що виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем, як це визначено пунктом 9 частини 4 статті 4 Закону №1404-VIII.

Враховуючи положення пунктів 2 та 9 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII зазначений виконавчий лист в частині стягнення з Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2013 року до дня поновлення на роботі підлягає поверненню стягувану, оскільки рішення про стягнення коштів з державного органу відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження», статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (зі змінами), затверджений Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, а здійснюється органами Казначейства виключно за заявами від стягувачів.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова про повернення виконавчого документа від 09 грудня 2020 року є правомірною та підстави для її скасування відсутні.

При цьому, суд враховує, що в обґрунтування протиправності спірної постанови позивач зазначає лише те, що рішення суду в частині стягнення середнього заробітку на користь ОСОБА_1 не виконано.

В той же час, суд зазначає, що позивачу як стягувачу передбачено право на пред`явлення вказаного виконавчого документа до належного органу для виконання, тобто до органу державної казначейської служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на те, що наведені доводи позивача не знайшли свого нормативного та документального підтвердження, суд приходить до висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Враховуючи вимоги статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для здійснення розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому частиною першою статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому статтями 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону №2147-VIII).

Суддя А.Б. Федорчук