Справа № 420/8442/21
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2021-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/8442/21

Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Одеса, 15 червня 2021 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлій О.О., Єщенко О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання протиправними та скасування постанов,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року ОСОБА_1 (позивач) звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання протиправними та скасування постанов від 20.03.2018 головного державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області Щеглової Є.В. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 646036,58 грн. на користь Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області по виконавчому провадженню ВП №50663064; постанови старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області Носенка С.Б. про арешт майна боржника від 21.03.2018 по ВП №56028523; постанови заступника начальника ВПВР УЗПВР в Одеській області ПМУМЮ (м.Одеса) Коржової Ю.Е. про арешт майна боржника від 27.04.2020 по ВП №56028523, а саме: 1/2 частки ізольованої квартири АДРЕСА_1 , що складається із чотирьох житлових кімнат, житловою площею 94,7 кв.м. та підсобних приміщень, загальною площею 185,5 кв.м.

В обґрунтування позову позивачка вказала, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору у тому розмірі, який визначений у спірній постанові, оскільки станом на 20.03.2018р. норма ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» зменшувала відповідальність ОСОБА_1 як боржника, яка визначала розмір виконавчого збору 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягала примусовому стягненню, в порівнянні з цією нормою у редакції Закону від 28.08.2018р. з урахуванням того, що зміни внесені законом №2475-VIII погіршили становище боржника ОСОБА_1 , а також те, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом №2-6095/11, позивач вважає, що у державного виконавця Щеглової Є.В. були відсутні правові підстави для винесення постанови про стягнення з позивачки виконавчого збору у розмірі 646036,58 грн. та відповідно застосуванню заходів щодо арешту майна та коштів боржника ОСОБА_1 у новому виконавчому провадженні з примусового виконання постанови від 20.03.2018р. про стягнення виконавчого збору.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 червня 2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 20.03.2018р. про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженню №50663064 у розмірі 646 036,58грн.

Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Носенко Сергія Борисовича від 21.03.2018р. у виконавчому провадженні №56028523 про арешт майна боржника.

Визнано протиправною та скасовано постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Коржової Ю.Е. від 27.04.2020р. у виконавчому провадженні №56028523 про арешт майна боржника.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати судове рішення, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування скарги апелянт вказує, що на примусовому виконанні у відділі перебуває виконавче провадження АСВП №26028523 з примусового виконання постанови про стягнення з ОСОБА_1 до бюджету виконавчого збору у розмірі 646036,58 грн., винесеної відповідачем 20.03.2018р. за №50663064, при виконанні виконавчого листа виданого Приморським районним судом м. Одеси від 11.02.2014р. по справі №2-6095/11. В ході примусового здійснення виконавчого провадження державним виконавцем направлено виклик у зв`язку з невиконанням виконавчого документа, накладено арешт на все майно та кошти боржника, про що до Єдиних державних реєстрів внесено відповідні записи. Боржником не було виконано вимоги виконавчих документів, будь-яких дій спрямованих на їх виконання не здійснено, що суперечить вимогам ч.5 ст.19 ЗУ «Про виконавче провадження». 19.03.2018р. постановою державного виконавця згідно п. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ було повернуто стягувачу. Виконавчий збір в свою чергу з боржника стягнуто не було. Посилаючись на вимоги ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження», апелянт зауважує, що оскілки вказаним Законом передбачено винятковий перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується, навіть з відсутності стягнень за виконавчим документом та заходів примусового виконання, у державного виконавця відсутні повноваження не виносити постанову про стягнення виконавчого збору після завершення виконавчого провадження на підставі п.1 ч.1 с. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», а навпаки, Закон зобов`язує його вчинити такі дії винести постанову про стягнення виконавчого збору у сумі 10% від суми стягнення за виконавчим документом. На думку апелянта, позивач помилково пов`язує стягнення виконавчого збору з реальним стягненням грошових коштів на користь стягувача, оскільки положення частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», встановлюють підставу для стягнення виконавчого збору - повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», з приміткою - якщо виконавчий збір не стягнуто. До того ж, апелянт в тому числі стверджує, що позивачем було пропущено встановлений ст. 287 КАС України 10-денний строк для подання даного позову.

03.08.2021р. (вхід. № 16671/21) від ОСОБА_1 до суду надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач у справі вказує про необґрунтованість доводів апелянта, просить залишити скаргу без задоволення, мотивуючи тим, що у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, яка діяла станом на час прийняття спірної постанови від 20.03.2018р. про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у сумі 646036,58 грн., виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. У даному ж випадку, державним виконавцем не було вчинено жодних дій, які призвели до виконання вимог виконавчого документа боржником, жодних коштів за виданим Приморським районним судом м. Одеси виконавчим листом №2-6095/11 від 11.02.2014р.стягнуто не було, відтак у відповідача були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору у сумі 646036,58 грн. Також, позивачка у відзиві вказує про хибність викладених у скарзі тверджень про порушення нею строку, встановленого ст. 295 КАС України для подання даного позову, адже ОСОБА_1 жодної постанови, прийнятої державним виконавцем в рамках провадження у ВП№50663064 та ВП№56028523 не отримувала своєчасно, про їх прийняття виконавчою службою (відповідачем) не повідомлялась. Вцілому, про факт наявності виконавчого провадження № 56028523 з примусового виконання ОСОБА_1 стало відомо від свого представника після отримання ним даних про наявні обтяження, а про оскаржувані позивачкою постанови ДВС від 20.03.2018р. у ВП№50663064 тільки після ознайомлення з матеріалами вказаного виконавчого провадження представником позивачки ОСОБА_2 . Отже, позов поданий 21.05.2021р. не можна вважати таким, що подано з пропуском строку, встановленого ст. 287 КАС України.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 20.03.2018р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області прийнято постанову про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженню №50663064 у розмірі 646 036,58грн.(а.с.6).

Як вбачається з вказаної постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженню №50663064, 31.03.2016р. було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-6095/11, виданого 11.02.2014р. Приморським районним судом м.Одеси «про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі його Одеської обласної дирекції заборгованості за кредитним договором №014/0029/74/76298 від 08.06.2007р., яка складає 808 250, 3 дол. США, що еквівалентно 6460365,83 грн.». 19.03.2018р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» та виконавчий збір не стягувався (а.с.6-7).

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Носенко Сергієм Борисовичем відкрито виконавче провадження №56028523 з виконання постанови №50663064, виданого 20.03.2018р. ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області, про стягнення виконавчого збору у розмірі 646 036,58грн.(а.с.8-9).

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Носенко Сергієм Борисовичем від 21.03.2018р. у ВП №56028523, з виконання постанови №50663064, виданого 20.03.2018р. ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області, про стягнення виконавчого збору у розмірі 646 036,58грн., накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_1 (а.с.10).

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Заліпаєвим Ю.В. від 13.01.2020р. прийнято виконавче провадження №56028523 з примусового виконання постанови №50663064 виданого 20.03.2018р. ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області, про стягнення виконавчого збору(а.с.11).

Постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Коржовою Ю.Е. від 27.04.2020р. у виконавчому провадженні №56028523 при примусовому виконанні постанови №50663064 виданого 20.03.2018р. ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області, про стягнення виконавчого збору, накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 (а.с.12).

Докази направлення та отримання ОСОБА_1 вищевказаних постанов виконавчої служби до суду надано не було. Витребувані у відповідача ухвалою суду від 09.06.2021р. належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження №50663064 та №56028523 до суду надано не було.

З матеріалами виконавчого провадження №56028523 представник позивача ознайомився 12.05.2021р., що підтверджується відміткою в заяві про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження адресованого відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса)(а.с.14).

Вважаючи свої права порушеними, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999р. у справі №1-7/99, виходив з відсутності у відповідача станом на час прийняття постанови від 20.03.2018р. у ВП№50663064 підстав для стягнення з ОСОБА_1 суми виконавчого збору у розмірі 646036,58 грн., пославшись зокрема на те, що приписи статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» станом на час прийняття спірної постанови (20.03.2018р.) та з 28.08.2018р. містили різні визначення бази обрахунку виконавчого збору.

Суд першої інстанції наголосив, що положення статті 27 Закону №1404-VIII в редакції, яка була чинною до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-VIII в редакції, що набула чинності з 28.08.2018р.

З урахуванням прийняття судом першої інстанції висновку про протиправність постанови від 20.03.2018р. у виконавчому провадженні №50663064, як наслідок також визнаноc протиправними та такими, що підлягають скасуванню й постанови про арешт майна боржника від 21.03.2018р. у ВП№56028523 та від 27.04.2020р. ВП№56028523, прийняті при примусовому виконанні постанови ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області №55663064 від 20.03.2018р.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, у межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спеціальним Законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України від 2 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - Закон №1404-VІІІ).

Як визначено ч.1 ст.1 Закону №1404-VІІІ, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до ч.1 ст. 5 Закону №1404-VІІІ, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

В силу вимог ст. 10 Закону №1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону №1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом першим частини першої статті 26 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

При цьому, за правилами ч.5 ст.26 Закону №1404-VIII, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Виконавчий збір у визначенні ч.1 ст.27 Закону №1404-VІІІ (у редакції до 28 серпня 2018 року,чинній на час прийняття спірної постанови державним виконавцем про стягнення виконавчого збору у сумі 646036,58 грн.) - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (ч.2 ст.27 Закону №1404-VІІІ).

Відповідно до п.п.1-6 ч.5 ст. 27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (п.1 ч.1, ч. 5 статті 37 Закону №1404-VIII).

Порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору передбачений ст.ст. 40, 42 Закону №1404-VІІІ.

Так, згідно з ч.3 ст.40 Закону №1404-VІІІ, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

За визначенням ч.4 ст.42 Закону №1404-VІІІ, на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Аналізуючи вищевикладені норми Закону №1404-VІІІ можна дійти висновку, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Таким чином, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що ч.2 ст.27 Закону №1404-VІІІ змінено, у редакції Закону України №2475-VIII від 3 липня 2018 року, яка набрала чинності з 28 серпня 2018 року визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відтак, судом першої інстанції у своєму рішенні вірно було зауважено, що з урахуванням редакцій Закону №1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості ОСОБА_1 , база обрахунку виконавчого збору змінювалась.

Так, у період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як, у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

19.03.2018р. державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно пункту 1 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", у зв`язку з письмовою заявою стягувача. Після чого 20.03.2018р. державним виконавцем винесена спірна постанова про стягнення з боржника виконавчого збору.

На думку апелянта, оскільки виконавчий документ повернуто за заявою стягувача та виконавчий збір не стягнуто, державним виконавцем цілком обґрунтовано прийнято постанову про стягнення виконавчого збору з визначенням обрахунку виконавчого збору виходячи з розміру суми, що підлягала примусовому стягненню відповідають приписам частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII отже, є правомірними та такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однак такі твердження апеляційний суд вважає хибними, позаяк приписи статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній на час прийняття спірної постанови від 20.03.2018р.) зменшували відповідальність ОСОБА_1 , як боржника, в порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній з 28 серпня 2018 року), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми що підлягає примусовому стягненню, на що вірно звернув увагу суд першої інстанції.

До того ж, як свідчать матеріали справи та надані копії з матеріалів зведеного виконавчого провадження, виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника ОСОБА_1 коштів за виконавчим листом №2-6095/11, виданим Приморським районним судом м. Одеси 11.02.2014р. про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі його Одеської обласної дирекції заборгованості за кредитним договором № -14/0029/74/76298 від 08.06.2007р., яка складає 808250,3 дол.США, що еквівалентно 6460365,83 грн.

Отже, апеляційний суд за викладених вище обставин дійшов переконання про відсутність у державного виконавця Відділу правових підстав для стягнення з позивачки виконавчого збору в сумі 646036,58 грн.

До того ж, з огляду на вимоги виконавчого листа про солідарне стягнення суми 6460365,83 грн. із трьох осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , враховуючи вимоги ч.ч. 1, 2 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження», фактично стягнута сума з ОСОБА_1 у разі її стягнення не могла були рівною усій сумі заборгованості - 6460365,83 грн., отже сума виконавчого збору у розмірі 10% фактично стягнутої суми, згідно ч. 2 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження», у редакції на час прийняття спірної постанови від 20.03.2018р., не могла дорівнювати 646036,58 грн.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Водночас, для стягнення виконавчого збору необхідно наявність двох умов, а саме здійснення державним виконавцем дій направлених на примусове виконання рішення і фактичне стягнення заборгованості.

Однак, як свідчать матеріали справи, державним виконавцем у даному випадку не було вчинено жодних дій, які зумовили фактичне стягнення з ОСОБА_1 , сума з божника на користь стягувача стягнута не була.

Окрім того, при встановлених обставинах важливим є також те, що виконавчий збір за приписами ЗУ «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час прийняття спірної постанови про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 , стягується з фактично стягнутої суми , та його розмір вираховується з фактично стягнутої суми.

Викладене вище відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 березня 2020 року справа №2540/3203/18.

З огляду на наведене, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону №1404-VIII.

Крім того, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Зазначене дає підстави для висновку, що державний виконавець приймаючи спірну постанову не врахував принципу пропорційності, спрямованого на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються.

Таким чином, колегія суддів дійшла переконання про протиправність постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 20.03.2018р. у ВП№50663064 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 646036,58 грн. та наявність підстав для її скасування.

З огляду на зазначене, з урахуванням встановлення протиправності постанови відповідача від 20.03.2018р. ВП №50663064 про стягнення з позивачки виконавчого збору, колегія суддів вважає також ґрунтовним й висновок суду першої інстанції про протиправність постанов про арешт майна боржника від 21.03.2018р. прийнятої у ВП№56028523 та про арешт майна боржника від 27.04.2018р. у ВП№56028523, прийнятих при примусовому виконанні постанови від 20.03.2018р. ВП №50663064.

Враховуючи усе викладене вище, наведені норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд вважає, що судом попередньої інстанції обставини справи встановлені з достатньою повнотою, зроблено обґрунтовані висновки за наслідками розгляду цієї справи про наявність підстав для задоволення позовних вимог, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з приводу пропуску позивачем строку, встановленого ст.287 КАС України для звернення до суду з даним позовом колегія суддів оцінює критично, оскілки відповідачем у справі не доведено своєчасного повідомлення ОСОБА_1 про прийняття спірних постанов державного виконавця та/або отримання нею копій цих постанов.

В свою чергу, згідно наявних у справі письмових доказів підтверджується, що про відкрите відносно ОСОБА_1 виконавче провадження ВП№6028523, примусове виконання за яким розпочато 20.03.2018р. стало відомо саме представнику позивачку ОСОБА_2 лише після того, як ОСОБА_1 31.03.2021р. звернулась за правничою допомогою про скасування арештів, накладених на нерухоме майно належне їй на праві власності. 23.04.2021р. з метою отримання інформації про підстави відкриття виконавчого провадження №56028523, адвокатом позивачки було направлено адвокатський запит до ВПВР УЗПВР в Одеській області щодо надання інформації про зазначене виконавче провадження та надання матеріалів вказаного виконавчого провадження. Однак, 11.05.2021р. Відділом ПВР було відмовлено у наданні інформації та матеріалів виконавчого провадження.

Лише 12.05.2021р. після ознайомлення за заявою ОСОБА_2 з матеріалами виконавчого провадження ВП№ 56028523, представник позивачки дізнався про відкриття ВП№50663064 від 20.03.2018р.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з твердженням позивача у справі, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу стосовно того, що строк встановлений ст. 287 КАС України у даному випадку ля ОСОБА_1 розпочався саме з 12.05.2021р.

Посилання апелянта на розгляд Малиновським районним судом м. Одеси подання державного виконавця ВПВР Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі території України ОСОБА_1 колегія суддів оцінює критично, оскільки з наданих документів апелянтом щодо розгляду цього подання від 23.05.2019р. не вбачається, що позивачка приймала участь у розгляді цивільної справи №521/10186/19 за поданням виконавчої служби, або отримували під час розгляду вказаної цивільної справи будь-які постанови, прийняті державним виконавцем у ВП №56028523 чи ВП№50663064.

Поряд з цим, апеляційний суд враховує також надані ОСОБА_1 письмові докази у підтвердження факту її відсутності взагалі на території України на час з 15.01.2019р., у зв`язку із перебуванням на лікування закордоном, так як остання є інвалідом 2 групи та лікується закордоном.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт необґрунтованості рішення суду першої інстанції, або порушення судом першої інстанції норма права.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 червня 2021 року у справі № 420/8442/21 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Єщенко О.В. Димерлій О.О.