Справа № 200/3778/20-а
Суддя: Хохленков О.В.
Дата ухвалення: 2021-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2021 р. Справа№200/3778/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хохленкова О.В. за участю секретаря судового засіданні Синкової А.О.

за участю

позивача: Єрмонова С.В.

представника відповідача: не з`явився,

розглянувши в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів, -

У С Т А Н О В И В:

08.04.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим що він 15.08.2006 року був прийнятий на службу до органів внутрішніх справ України.

Згідно наказу ГУМВС України в Донецькій області № 346 о/с від 06.11.2015 року він був звільнений з органів внутрішніх справ України.

Позивачем на адресу відповідача була направлена заява з проханням надати табелі розрахунку його грошового забезпечення (довідки щодо отримання грошового забезпечення) із зазначеними в них усіх складових забезпечення, повідомити, чи виплачувалась йому додаткова грошова винагорода за безпосередню участь в АТО, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення АТО за період часу з 14.04.2014 року по 06.11.2015 року, якщо виплачувалась, то вказати, яка сума йому нарахована за кожен місяць, за період часу з 14.04.2014 року по 06.11.2015 року, якщо не отримував, то надати обґрунтовану відповідь на підставі чого, з посиланням на норми діючого законодавства, чи була нарахована додаткова винагорода у розмірі 1000 гривень за добу в ході здійсненні ним спеціальних заходів у зв`язку проведення АТО у місті Дебальцеве з 27.01.2015 року по 01.02.2015 року (6 діб) згідно наказу ГУМВС України в Донецькій області № 152 від 22.01.2015 року на загальну суму 2000 гривень за 2 доби, якщо так, то просив надати підтверджуючі документи, якщо ні, то просив надати обґрунтовані відповідь з яких, підстав, просив виплатити йому вище зазначену додаткову винагороду на суму 2000 гривень за 2 доби за участь в АТО в м. Дебальцеве з 27.01.2015 року по 01.02.2015 року, просив повідомити, чи було нараховане додаткову винагороду у розмірі 1000 гривень на добу в ході здійснення ним спеціальних заходів у зв`язку з виконанням бойового розпорядження керівника сектору «Б» від 03.06.2015 року № 4/0545 АТО у місті Мар`янка з 06.06.2015 року по 04.07.2015 року згідно наказу ГУМВС України в Донецькій області № 1264 від 04.06.2015 року на загальну суму 30000 гривень за 30 діб, якщо так, то надати підтверджуючі документи, щодо даної виплати, якщо ні, то надати відповідь з яких підстав з посиланням на норми законодавства, виплатити йому додаткову винагороду в розмірі 1000 гривень на добу в ході здійснення ним спеціальних заходів у зв`язку з виконанням бойового розпорядження керівника сектору «Б» від 03.06.2015 року № 4/0545 АТО у мсті Мар`янка з 06.06.2015 року по 04.07.2015 року згідно наказу ГУМВС України в Донецькій області № 1264 від 04.06.2015 року на загальну суму 30000 гривень за 30 діб.

Згідно з відповіддю ГУНП в області за № Є-177 ліс від 31.10.2019 року було надано довідки розрахунку грошового забезпечення (№ 98 від 31.10.2019 року, № 51 лк від 30.10.2019 року), а також вказана сума додаткової грошової винагороди за безпосередню участь в АТО, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення АТО за період часу з 14.04.2014 року по 06.11.2015 року за кожен місяць окремо, також у відповіді йому було відмовлено у виплаті додаткової винагороди на суму 2000 гривень за 2 доби за участь в АТО в м. Дебальцеве з 27.01.2015 року по 01.02.2015 року та у виплаті додаткової винагороди в ході здійснення ним спеціальних заходів у зв`язку з виконанням бойового розпорядження керівника сектору «Б» від 03.06.2015 року № 4/0545 АТО У місті Мар`янка з 06.06.2015 року по 04.07.2015 року згідно наказу ГУМВС України в Донецькій області № 1264 від 04.06.2015 року на загальну суму 30000 гривень за 30 діб.

Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив йому вище вказану додаткову винагороду на суму 30000 грн., а також суму додаткової винагороди грошового забезпечення під час проведення АТО з січня по квітень 2015 року на суму 12967, 74 гривень, то він вимушений був звернутись з цим позовом до суду.

Просить суд:

1.Визнати протиправним бездіяльність дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області по невиплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди грошового забезпечення в особливий період та за безпосередню участь в Антитерористичній операції за січень 2015 рік, лютий 2015 рік, березень 2015 року, квітень 2015 року, червень 2015 року на загальну суму 12967 гривень 74 копійки (дванадцять тисяч дев`ятсот шістдесят сім гривень сімдесят чотири копійки).

2.Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 заборгованість у вигляді додаткової винагороди грошового забезпечення в особливий період та за безпосередню участь в Антитерористичній операції за січень 2015 рік, лютий 2015 рік, березень 2015 року, квітень 2015 року, червень 2015 року на загальну суму 12967 гривень 74 копійки (дванадцять тисяч дев`ятсот шістдесят сім гривень сімдесят чотири копійки).

3.Визнати протиправним бездіяльність дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області по невиплаті ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди в сумі 30000 гривень (тридцять тисяч) за виконання бойового розпорядження керівника сектору «Б» від 03.06.2015 № 4/0545 АТО у м. Мар`янка Донецької області за 30 діб з 05.06.2015 по 04.07.2015 року.

4.Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 заборгованість у вигляді додаткової грошової винагороди в сумі 30000 гривень (тридцять тисяч) за виконання бойового розпорядження керівника сектору «Б» від 03.06.2015 № 4/0545 АТО у м. Мар`янка Донецької області за 30 діб з 05.06.2015 по 04.07.2015 року.

5.Визнати протиправним бездіяльність дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області по невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 120 діб щорічних чергових відпусток за 2010, 2011, 2012, 2014 роки на загальну суму 50533,09 гривень (п`ятдесят тисяч п`ятсот тридцять гри гривні дев`ять копійок).

6.Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 заборгованість у вигляді грошової компенсації за невикористані 120 діб щорічних чергових відпусток за 2010, 2011, 2012, 2014 роки на загальну суму 50533,09 гривень (п`ятдесят тисяч п`ятсот тридцять три гривні дев`ять копійок).

7.Визнати протиправним бездіяльність дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області по невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення за 2010, 2011,2012 роки.

8.Зобов`язати нарахувати та виплатити Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення за 2010, 2011,2012 роки.

9.Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 заборгованість грошової компенсації у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення за 2013 рік на суму 3802 гривень (три тисячі вісімсот дві гривні).

10.Стягнути з Відповідача па користь ОСОБА_1 кошти за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 06.11.2015 року станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення на суму 525,27 гривень та діб фактичної затримки.

11.Зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

19 травня 2020 року через канцелярію суду надійшла позовна заява від позивача зі збільшеними позовними вимогами, в який позивач просить суд:

1.Визнати протиправним бездіяльність дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області по невиплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди грошового забезпечення в особливий період та за безпосередню участь в Антитерористичній операції за січень 2015 рік, лютий 2015 рік, березень 2015 року, квітень 2015 року, червень 2015 року на загальну суму 12967 гривень 74 копійки (дванадцять тисяч дев`ятсот шістдесят сім гривень сімдесят чотири копійки).

2.Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 заборгованість у вигляді додаткової винагороди грошового забезпечення в особливий період та за безпосередню участь в Антитерористичній операції за січень 2015 рік, лютий 2015 рік, березень 2015 року, квітень 2015 року, червень 2015 року на загальну суму 12967 гривень 74 копійки (дванадцять тисяч дев`ятсот шістдесят сім гривень сімдесят чотири копійки).

3.Визнати протиправним бездіяльність дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області по невиплаті ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди в сумі 30000 гривень (тридцять тисяч) за виконання бойового розпорядження керівника сектору «Б» від 03.06.2015 № 4/0545 АТО у м. Мар`янка Донецької області за 30 діб з 05.06.2015 по 04.07.2015 року.

4.Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 заборгованість у вигляді додаткової грошової винагороди в сумі 30000 гривень (тридцять тисяч) за виконання бойового розпорядження керівника сектору «Б» від 03.06.2015 № 4/0545 АТО у м. Мар`янка Донецької області за 30 діб з 05.06.2015 по 04.07.2015 року.

5.Визнати протиправним бездіяльність дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області по невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 120 діб щорічних чергових відпусток за 2010, 2011, 2012, 2014 роки та недоплаченої суми грошових коштів за 6 діб чергової відпустки за 2015 рік 17,16 грн. на загальну суму 50550,25 гривень (п`ятдесят тисяч п`ятсот п`ятдесят гривен 25 копійок ).

6.Стягнути з Головного управління Міністерства внугрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 заборгованість у вигляді грошової компенсації за невикористані 120 діб щорічних чергових відпусток за 2010, 2011, 2012, 2014 роки та недоплаченої суми грошових коштів за 6 діб чергової відпустки за 2015 рік 17,16 грн. на загальну суму 50550,25 гривень (п`ятдесят тисяч п`ятсот п`ятдесят гривен 25 копійок ).

7.Визнати протиправним бездіяльність дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області по невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення за 2010, 2011,2012 роки.

8.Зобов`язати нарахувати та виплатити Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення за 2010, 2011,2012 роки.

9.Визнати протиправним бездіяльність дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області по невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення за 2013 рік на суму 3802 гривень (три тисячі вісімсот дві гривні).

10.Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 заборгованість грошової компенсації у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення за 2013 рік на суму 3802 гривень (три тисячі вісімсот дві гривні).

11.Визнати протиправним бездіяльність дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області по невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів з врахуванням індексу інфляції у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 2010 року по 2015 рік відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 починаючи з 06.11.2015 року станом на дату постановлення рішення по суті спору.

12. Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів з врахуванням індексу інфляції у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 2010 року по 2015 рік відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 починаючи з 06.11.2015 року станом на дату постановлення рішення по суті спору.

13.Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 кошти за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 06.11.2015 року станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення у сумі 525,27 грн. та діб фактичної затримки.

14.Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області подати звіт про виконання судового рішення.

04 червня 2020 року через канцелярію суду надійшла позовна заява від позивача зі збільшеними позовними вимогами, в який позивач просить суд:

1.Визнати протиправним бездіяльність дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області по невиплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди грошового забезпечення в особливий період та за безпосередню участь в Антитерористичній операції за січень 2015 рік, лютий 2015 рік, березень 2015 року, квітень 2015 року, червень 2015 року, листопад 2015 року (6 діб) на загальну суму 12995 гривень 30 копійки (дванадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять гривень 30 копійок).

2.Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 заборгованість у вигляді додаткової винагороди грошового забезпечення в особливий період та за безпосередню участь в Антитерористичній операції за січень 2015 рік, лютий 2015 рік, березень 2015 року, квітень 2015 року, червень 2015 року, листопад 2015 року (6 діб) на загальну суму 12995 гривень 30 копійки (дванадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять гривень 30 копійок).

3.Визнати протиправним бездіяльність дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області по невиплаті ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди в сумі 30000 гривень (тридцять тисяч) за виконання бойового розпорядження керівника сектору «Б» від 03.06.2015 № 4/0545 АТО у м. Мар`янка Донецької області за 30 діб з 05.06.2015 по 04.07.2015 року.

4.Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 заборгованість у вигляді додаткової грошової винагороди в сумі 30000 гривень (тридцять тисяч) за виконання бойового розпорядження керівника сектору «Б» від 03.06.2015 № 4/0545 АТО у м. Мар`янка Донецької області за 30 діб з 05.06.2015 по 04.07.2015 року.

5.Визнати протиправним бездіяльність дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області по невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 120 діб щорічних чергових відпусток за 2010, 2011, 2012, 2014 роки та недоплаченої суми грошових коштів за 6 діб чергової відпустки за 2015 рік 17,16 грн. на загальну суму 50550,25 гривень (п`ятдесят тисяч п`ятсот п`ятдесят гривен 25 копійок ).

6.Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 заборгованість у вигляді грошової компенсації за невикористані 120 діб щорічних чергових відпусток за 2010, 2011, 2012, 2014 роки та недоплаченої суми грошових коштів за 6 діб чергової відпустки за 2015 рік 17,16 грн. на загальну суму 50550,25 гривень (п`ятдесят тисяч п`ятсот п`ятдесят гривен 25 копійок ).

7.Визнати протиправним бездіяльність дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області по невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення за 2010, 2011,2012 роки.

8.Зобов`язати нарахувати та виплатити Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення за 2010, 2011,2012 роки.

9.Визнати протиправним бездіяльність дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області по невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення за 2013 рік на суму 3802 гривень (три тисячі вісімсот дві гривні).

10.Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 заборгованість грошової компенсації у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення за 2013 рік на суму 3802 гривень (три тисячі вісімсот дві гривні).

11.Визнати протиправним бездіяльність дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області по невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів з врахуванням індексу інфляції у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 2010 року по 2015 рік відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 починаючи з 06.11.2015 року станом на дату постановлення рішення по суті спору.

12. Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів з врахуванням індексу інфляції у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 2010 року по 2015 рік відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 починаючи з 06.11.2015 року станом на дату постановлення рішення по суті спору.

13.Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 кошти за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 06.11.2015 року станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення у сумі 525,27 грн. та діб фактичної затримки.

14.Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області подати звіт про виконання судового рішення.

27 травня 2020 року через канцелярію суду надійшов відзив від Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області в якому він вказав наступне.

ОСОБА_1 , з 15.08.2006 року був прийнятий на службу до органів внутрішніх справ України.

Згідно з наказом ГУМВС України в Донецькій області від 06.11.2015 року за №346 о/с позивач був звільнений зі служби в міліції за п.64 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації).

Наказом ГУНП в Донецькій області від 07.11.2015 року о/с за № 41 о/с позивач ОСОБА_1 прийнятий на службу до Національної поліції України.

Наказом ГУНП в Донецькій області від 24.01.2019 року № 32о/с ОСОБА_1 звільнений зі служби в поліції відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». На день звільнення обіймав посаду оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Лівобережного відділення поліції Центрального відділу поліції ГУНП в Донецькій області.

Обґрунтування позиції ГУМВС України в Донецькій області.

Щодо стягнення заборгованості за винагороду в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій за січень, лютий, березень, квітень, червень 2015 року та стягнення заборгованості за винагороду в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій в сумі 30000,00 гривень за виконання бойового розпорядження керівника сектору «Б» від 03.06.2015 року за 30 діб з 05.06.2015 року по 04.07.2015 року.

Відповідно до Закону України «Про боротьбу з тероризмом», та постанови КМУ від 31.01.2015 № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» виплачується винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції під час проведення АТО з дня фактичного початку участі начальницького складу до дня завершення такої участі, про відповідних наказах командирів (штабу АТО).

Наказом Міністерства оборони України № 49 фд 02.02.2015 року «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» регламентовані виплати в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій.

Відповідно до п.5 цього наказу, військовослужбовці вважаються такими, що беруть безпосередню участь в АТО, у разі одночасного дотримання таких умов:

залучені до проведення АТО;

перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу АТО (крім військовослужбовців військових прокуратур та розвідувальних органів України);

перебувають у районі проведення АТО.

Згідно з п.6 цього наказу підтвердженням безпосередньої участі військовослужбовців у здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні в районі проведення АТО є наказ командира військової частини Державної прикордонної служби України, який видається у тому числі на військовослужбовців інших підрозділів.

Наказ на виплату винагороди видається за місцем проходження служби військовослужбовців.

Виплата винагороди за безпосередню участь в АТО здійснювалась на підставі наказу ГУМВС в Донецькій області з зазначенням періоду перебування в зоні АТО та суми виплати, який видається лише на підставі наказу уповноваженого органу про відрядження працівників ОВС для забезпечення виконання завдань, визначених ст. 5 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» та наказу Антитерористичного центру при Службі безпеки України про його безпосередню участь в антитерористичній операції.

Порядок та умови виплати зазначеної винагороди визначені Міністерством оборони України.

Наказом Міністерства оборони № 49 визначено, що після видання бойового наказу військовослужбовцям військових частин виплачується додаткова винагорода в розмірі 1000,00 гривень за кожну добу такої участі.

Безпосередня участь у бойових діях визначається в разі:

- виконання військовою частиною бойових завдань в умовах безпосереднього зіткнення (взаємного вогневою контакту) з противником;

- виконання завдань ракетними військами та артилерією з вогневого ураження противника;

- ведення оперативної (військової, спеціальної) розвідки на території противника (території між позиціями військ противника та своїх військ) або в умовах безпосереднього зіткнення (взаємного вогневого контакту) з противником;

- контррозвідувального забезпечення військових | формувань та правоохоронних органів у районах АТО в умовах безпосереднього зіткнення (взаємного вогневого контакту) з противником.

Орган військового управління (штаб АТО) розглядає документи, та видає розпорядчий документ (наказ) щодо підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях із зазначенням кожного військовослужбовця та конкретних дій його участі у бойових діях, за які передбачено отримання додаткової винагороди.

На підставі отриманого розпорядчого документа військового управління (штабу АТО) щодо підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях військовою частиною за місцем проходження служби військовослужбовця (на час участі в бойових діях) видається наказ про виплату додаткової винагороди.

Таким чином, накази про відрядження № 152 від 22.01.2015 року та № 1264 від 04.06.2015 року не є підставою для нарахування та виплати зазначеної винагороди.

Відповідач зазначає, що до УФЗБО ГУМВС України в Донецькій області підтверджуючі документи щодо залучення ОСОБА_1 до безпосередньої участі у бойових діях не надходили, у зв`язку з цим, додаткова винагорода в ході здійснення спеціальних заходів за період з січня 2015 року по червень 2015 року не нараховувалась та не виплачувалась.

Щодо стягнення грошової компенсації за невикористані 120 діб щорічних чергових відпусток за 2010, 2011, 2012, 2014 роки на загальну суму 50533,09 гривень.

Спірні правовідносини у справі склались з приводу невиплати позивачу компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2010-2014 роки роботи в органах внутрішніх справ.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про міліцію» (чинного на час проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України 29 липня 1991 року №114.

Згідно з пунктом 56 зазначеного Положення особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Тлумачення наведеної норми Положення №114 в контексті аналогічних спірних правовідносин неодноразово здійснювалось Верховним Судом.

Слід зазначити, що позивача звільнено з органів внутрішніх справ у 2015 році і йому виплачено грошову компенсацію за невикористану за цей рік відпустку (копія витягу з наказу додається).

Доводи позивача про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, якими передбачено виплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, є безпідставними з огляду на таке.

Питання субсидіарного застосування норм трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних з проходженням та звільненням з публічної служби, також неодноразово розглядались Верховним Судом.

Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Як зазначалось, питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки працівниками органів внутрішніх справ, які звільняються, врегульовані нормами Положення №114, які є спеціальними за своєю правовою природою та підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Позиція аналогічного змісту наведена у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 520/692/19.

Щодо стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2010, 2011,2012,2013 роки.

Постановою КМУ УPCP № 114 від 29.07.1991 року затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Умови нарахування та виплати грошового забезпечення особам рядового начальницького складу органів внутрішніх справ визначені Інструкцією про порядок грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ затверджено наказом МВС України Хе 499 від 31.12.2007 року.

Згідно підпункту 2.16.1. пункту 2.16. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надається матеріальна допомога у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на день виплати, та один раз на рік - допомога для оздоровлення в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.

Підпунктом 2.16.2. пункту 2.16. Інструкції передбачено, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань особам рядового і начальницького складу надається протягом року за мотивованим рапортом особи рядового чи начальницького складу у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати.

Допомога для оздоровлення особам рядового і начальницького складу надається у розмірі, що не перевищує грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати /підпункт 2.16.3. пункту 2.16. Інструкції/.

Виходячи зі змісту наведеного, звернення працівника міліції з рапортом про надання матеріальної допомоги є обов`язковою умовою для здійснення виплати. Позивачем не подано ніяких доказів подання такого рапорту, а тому вимоги про стягнення матеріальної допомоги є необґрунтованими.

Позиція аналогічного змісту наведена у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2020 року в справі №816/2250/15.

Верховний Суд ухвалою від 18.11.2019 року у цій справі відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою позивача по справі на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2019 року у справі № 816/2250/15.

Однак, згідно з даними бухгалтерської бази даних «Парус версія 7» матеріальна допомога на оздоровлення позивачу нарахована та виплачена:

- липень 2011 року в сумі 600,00 грн.;

- квітень 2012 року в сумі 852,00 грн.;

- травень 2013 року в сумі 858,00 грн.

Щодо стягнення компенсації втрати частини доходів з врахуванням індексу інфляції у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 2010 по 2015 роки.

Статтею 1 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 року № 2050- III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

При цьому, статтею 2 Закону № 2050-ІІІ передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру.

Вважаємо, що матеріальна допомога для оздоровлення, винагорода в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій та грошова компенсація за невикористані 120 діб щорічних чергових відпусток за 2010, 2011, 2012, 2014 роки є виплатами які мають разовий характер, а тому відповідно до приписів статей 1 та 2 Закону № 2050 не є доходом який підлягає компенсації.

Щодо стягнення коштів за весь час затримки розрахунку при звільнені, починаючи з 06.11.2015, виходячи з середнього розміру грошового забезпечення на суму 525,27 гривень та діб фактичної затримки.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі № 1 -5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

При цьому п. 25 Постанови Пленуму № 13 встановлено, що непроведения розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.

У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необгрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Вказана правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 06.11.2019 року у справі № 1640/3461/18.

Таким чином, відповідач зазначає, що при поданні вимоги грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку позивач поважних причин пропустив строк звернення до суду. Звернувся через 52 місяці після звільнення.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Донецького окружного адміністративного суду, направлений 01 квітня 2020 року після звільнення.

Позивачем не надано до суду заяву про поновлення строку звернення із вказаним проханням, не надано жодного доказу поважності пропуску строку звернення, а отже дана вимога задоволенню не підлягає.

Слід зазначити, що відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року №13 передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством таким як: Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114, Законом України "Про Національну поліцію", Законом України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ", постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" тощо.

Таким чином, спірні правовідносини врегульовані спеціальним законодавством та наведені вище нормативно-правові акти регулюють порядок виплати грошової допомоги працівникам органів внутрішніх справ, та не підпадають під дію загального трудового законодавства, які передбачають виплату грошової компенсації за затримку розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушення термінів її виплати.

Трудові відносини та проходження служби в органах внутрішніх справ мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, отже передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на рядовий і начальницький склад НП.

Щодо аналогічного правового висновку неодноразово зазначав суд апеляційної та касаційної інстанцій.

Вказана правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 року у справі № 805/4354/16-а (провадження №К/9901/21245/18).

Отже, вимоги позивача, викладені в позовній заяві, є безпідставними та відповідач просить відмовити в позові.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року було відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та справу призначено на 12 травня 2020 року.

21 квітня 2020 року до суду через його канцелярію надійшло клопотання позивача про розгляд справи в режими відео конференції.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року було задоволено вищезазначене клопотання позивача та суд призначив розгляд справи в режими відео конференції.

22 квітня 2020 року до суду через його канцелярію надійшло клопотання позивача про витребування у відповідача відповідних документів які можуть бути доказами по справі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року було задоволено клопотання позивача та витребувано у відповідача відповідні документи.

19 травня 2020 року через канцелярію суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи в порядку загального провадження та про відкладення розгляду справи яке призначене на 10 червня 2020 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року суд перейшов до провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 08 липня 2020 року.

08 липня 2020 року судове засідання не відбулося у зв`язку з находженням судді головуючого на лікарняному.

13 липня 2020 року на адресу суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи в режими відео конференції.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року було задоволено вищезазначене клопотання позивача та суд призначив розгляд справи в режими відео конференції

Суд призначив наступне підготовче засідання на 06 серпня 2020 року.

06 серпня 2020 року підготовче засідання відбувалося в режимі відео конференції.

Позивач вважає що відповідач не виконав в повній мірі ухвалу суду від 12 травня 2020 року та не надано всі документи, які заявлялися позивачем, та заявив клопотання про витребування у відповідача не наданих документів.

Суд задовольнив клопотання позивача.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2020 року суд витребував у відповідача відповідні документи.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2020 року суд продовжив строк підготовчого засідання на 30 днів та призначив чергове підготовче засідання на 01 вересня 2020 року.

10 серпня 2020 року через канцелярію суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи в режимі відео конференції.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року було задоволено вищезазначене клопотання позивача та суд призначив розгляд справи в режими відео конференції.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року було задоволено клопотання позивача та суд призначив розгляд справи в режими відео конференції.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року суд викликав свідків в судове засідання.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року суд витребував докази у відповідача.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року суд витребував докази у Антитерористичного центру.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року суд витребував докази у відповідача.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року суд закрив підготовче засідання та призначив розгляд справи по суті на 04 листопада 2020 року.

07 жовтня 2020 року до суду через його канцелярію надійшло клопотання позивача про розгляд справи в режими відео конференції.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року було задоволено вищезазначене клопотання позивача та суд призначив розгляд справи в режими відео конференції.

03 листопада 2020 року через канцелярію суду надійшло клопотання відповідача про зупинення розгляду справи до набрання законної сили рішення суду по іншій справі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року було відкладено розгляд справи до 01 грудня 2020 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року було викликано свідків в судове засідання.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року було задоволено клопотання позивача та суд призначив розгляд справи в режими відео конференції 01 грудня 2020 року.

19 листопада на адресу суду надійшло клопотання позивача про направлення судового доручення в Яремчанський міській суд Івано-Франківської області допитати в якості свідка ОСОБА_3 та в Херсонській міській суд Херсонської області допитати в якості свідка ОСОБА_4 .

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року направлено судове доручення в Яремчанський міській суд Івано-Франківської області допитати в якості свідка ОСОБА_3 та в Херсонській міській суд Херсонської області допитати в якості свідка ОСОБА_4 .

Цієї же ухвалою було зупинено провадження по справі.

27 липня 2021 року до суду через його канцелярію надійшло клопотання позивача про витребування з Галузевого державного архіву Міністерства оборони України Бойове розпорядження керівника сектору «Б» від 03.06.2015 року №4/0545АТО.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року було поновлено розгляд справи.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року було задоволено клопотання позивача та суд призначив розгляд справи в режими відео конференції 01 вересня 2021 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року було задоволено клопотання позивача про витребування з Галузевого державного архіву Міністерства оборони України Бойове розпорядження керівника сектору «Б» від 03.06.2015 року №4/0545АТО та суд відклав розгляд справи на 06 жовтня 2021 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року було задоволено клопотання позивача та суд призначив розгляд справи в режими відео конференції 06 жовтня 2021 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 15 вересня 2021 року було задоволено клопотання представника позивача та суд призначив розгляд справи в режими відео конференції 06 жовтня 2021 року.

06 жовтня 2020 року в судове засідання, яке відбувалося в режимі відео конференції, прибув позивач який наполягав на своїх позовних вимогах.

Відповідач не прибув в судове засідання. Був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши позивача, з`ясовуючи, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, судом встановлено таке.

Позивач, ОСОБА_1 є громадянином України відповідно до паспорту серія НОМЕР_1 виданий Пролетарським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області 11.08.2005 року, зареєстрований АДРЕСА_1 , ІНН НОМЕР_2 (т.1 а.с.14-15).

Відповідачем є Головне управління внутрішних справ України в Донецькій області яке є юридичною особою та суб`єктом владних повноважень.

Згідно із посвідченням серії НОМЕР_3 виданим 11.02.2019 року ОСОБА_1 є учасником бойових дій (т.1 а.с.17).

Відповідно до наказу начальника ГУМВС України в Донецькій області № 364 о/с від 06.11.2015 року ОСОБА_1 був звільнений з органів внутрішніх справ (т.1.а.с.192).

Згідно з наказом начальника ГУНП України в Донецькій області № 41 о/с від 07.11.2015 року призначив ОСОБА_1 в національну поліцію (т.1.а.с.193).

Відповідно до наказу начальника ГУМВС України в Донецькій області № 415 о/с від 06.11.2015 року ОСОБА_1 з метою виплати компенсації за невикористані дні чергової відпустки за 6 діб (т.1.а.с.194).

Згідно з наказом начальника ГУНП України в Донецькій області № 32 о/с від 24.01.2019 року було звільнено ОСОБА_1 з національної поліції у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби (т.1.а.с.195).

21.10.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою з проханням надати табелі розрахунку його грошового забезпечення (довідки щодо отримання грошового забезпечення) із зазначеними в них усіх складових забезпечення, повідомити, чи виплачувалась йому додаткова грошова винагорода за безпосередню участь в АТО, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення АТО за період часу з 14.04.2014 року по 06.11.2015 року, якщо виплачувалась, то вказати, яка сума йому нарахована за кожен місяць, за період часу з 14.04.2014 року по 06.11.2015 року, якщо не отримував, то надати обґрунтовану відповідь на підставі чого, з посиланням на норми діючого законодавства, чи була нарахована додаткова винагорода у розмірі 1000 гривень па добу в ході здійсненні ним спеціальних заходів у зв`язку проведення АТО у місті Дебальцеве з 27.01.2015 року по 01.02.2015 року (6 діб) згідно наказу ГУМВС України в Донецькій області № 152 від 22.01.2015 року на загальну суму 2000 гривень за 2 доби, якщо так, то просив надати підтверджуючі документи, якщо ні, то просив надати обґрунтовані відповідь з яких, підстав, просив виплатити йому вище зазначену додаткову винагороду на суму 2000 гривень за 2 доби за участь в АТО в м. Дебальцеве з 27.01.2015 року по 01.02.2015 року, просив повідомити, чи було нараховане додаткову винагороду у розмірі 1000 гривень на добу в ході здійснення ним спеціальних заходів у зв`язку з виконанням бойового розпорядження керівника сектору «Б» від 03.06.2015 року № 4/0545 АТО у місті Мар`янка з 06.06.2015 року по 04.07.2015 року згідно наказу ГУМВС України в Донецькій області № 1264 від 04.06.2015 року на загальну суму 30000 гривень за 30 діб, якщо так, то надати підтверджуючі документи, щодо даної виплати, якщо ні, то надати відповідь з яких підстав з посиланням па норми законодавства, виплатити йому додаткову винагороду в розмірі 1000 гривень на добу в ході здійснення ним спеціальних заходів у зв`язку з виконанням бойового розпорядження керівника сектору «Б» від 03.06.2015 року № 4/0545 АТО у мсті Мар`янка з 06.06.2015 року по 04.07.2015 року згідно наказу ГУМВС України в Донецькій області № 1264 від 04.06.2015 року на загальну суму 30000 гривень за 30 діб. (т.1 а.с.22-24).

Листом № Є-177лк від 31.10.2019 року відповідачем були надані позивачу довідки розрахунку грошового забезпечення (№ 98 від 31.10.2019 року, № 51 лк від 30.10.2019 року), а також вказана сума додаткової грошової винагороди за безпосередню участь в АТО, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення АТО за період часу з 14.04.2014 року по 06.11.2015 року за кожен місяць окремо, також у відповіді йому було відмовлено у виплаті додаткової винагороди па суму 2000 гривень за 2 доби за участь в АТО в м. Дебальцеве з 27.01.2015 року по 01.02.2015 року та у виплаті додаткової винагороди в ході здійснення ним спеціальних заходів у зв`язку з виконанням бойового розпорядження керівника сектору «Б» від 03.06.2015 року № 4/0545 АТО У місті Мар`янка з 06.06.2015 року по 04.07.2015 року згідно наказу ГУМВС України в Донецькій області № 1264 від 04.06.2015 року на загальну суму 30000 гривень за 30 діб (т.1 а.с.25-30).

18.11.2019 року позивач звернувся до голови ліквідаційної комісії ГУМВС України в Донецькій області із заявою про надання відповідних підтверджуючих документів та інформації (т.1 а.с.31-32, 34-35).

Листом № 173 зілк від 26.11.2019 року відповідачем надана відповідь позивачу згідно з якою йому були надані розрахункові листи за період з червня 2010 року по грудень 2014 року та з березня 2015 року по грудень 2015 року (т.1 а.с.43-58).

Згідно з Довідкою від 24.06.2019 року № 2643/12/01-2019 ОСОБА_1 в період з 21.01.2015 троку до 06.11.2015 року та з 07.11.2015 року по 30.04.2018 року був зарахований до складу сил та засобів, які беруть безпосередню участь в антитерористичної операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі /районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області (т.1 а.с.62).

Відповідно до Довідки від 24.12.2015 року № 185лк/МТ ОСОБА_1 в період з 21.01.2015 троку до 06.11.2015 року брав безпосередню участь в антитерористичної операції забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі /районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області (т.1 а.с.63).

Згідно витягу з наказу № 152 від 22.01.2015 року ОСОБА_1 був відряджений до міста Дебальцево з 27.01.2015 року по 01.02.2015 року (а.с.64)

Відповідно до витягу з наказу № 1264 від 04.06.2015 року ОСОБА_1 був відряджений до міста Мар`їнка Донецької області з 05.06.2015 року по 04.07.2015 року (т.1 а.с.65, т.2 а.с.7-8)

Згідно витягу з наказу № 417 від 24.02.2015 року доручено відповідальними посадовим особам ГУМВС з метою виявлення та припинення діяльності організованих груп та злочинних організацій, профілактики вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів їх учасниками, недопущення фактів екстремізму та сепаратизму, забезпечення охорони громадського порядку та безпеки громадян, своєчасного реагування на можливі протиправні дії, а також на виконання розпорядження керівника штабу АТО від 23.02.2015 року № 2378/дск/АТО провести відпрацювання міста Дружківка Донецької області 25.02.2015 року (т.2 а.с.9-10)

Відповідно до витягу з наказу № 447 від 27.02.2015 року доручено відповідальними посадовим особам ГУМВС з метою виявлення та припинення діяльності організованих груп та злочинних організацій, профілактики вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів їх учасниками, недопущення фактів екстремізму та сепаратизму, забезпечення охорони громадського порядку та безпеки громадян, своєчасного реагування на можливі протиправні дії, а також на виконання розпорядження керівника штабу АТО від 23.02.2015 року № 2378/дск/АТО провести відпрацювання міста Слов`янськ та Слов`янського району Донецької області 27.02.2015 року (т.2 а.с.11-12)

Згідно витягу з наказу № 469 від 02.03.2015 року доручено відповідальними посадовим особам ГУМВС з метою виявлення та припинення діяльності організованих груп та злочинних організацій, профілактики вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів їх учасниками, недопущення фактів екстремізму та сепаратизму, забезпечення охорони громадського порядку та безпеки громадян, своєчасного реагування на можливі протиправні дії, а також на виконання розпорядження керівника штабу АТО від 23.02.2015 року № 2378/дск/АТО провести відпрацювання міста Краматорськ Донецької області 03.03.2015 року (т.2 а.с.13-14)

Відповідно до витягу з наказу № 485 від 04.03.2015 року доручено відповідальними посадовим особам ГУМВС з метою виявлення та припинення діяльності організованих груп та злочинних організацій, профілактики вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів їх учасниками, недопущення фактів екстремізму та сепаратизму, забезпечення охорони громадського порядку та безпеки громадян, своєчасного реагування на можливі протиправні дії, а також на виконання розпорядження керівника штабу АТО від 23.02.2015 року № 2378/дск/АТО провести відпрацювання міста Красноармійська Донецької області 05.03.2015 року (т.2 а.с.15-16)

Згідно витягу з наказу № 671 від 26.03.2015 року доручено відповідальними посадовим особам ГУМВС з метою виявлення та припинення діяльності організованих груп та злочинних організацій, профілактики вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів їх учасниками, недопущення фактів екстремізму та сепаратизму, забезпечення охорони громадського порядку та безпеки громадян, своєчасного реагування на можливі протиправні дії, а також на виконання розпорядження керівника штабу АТО від 23.02.2015 року № 2378/дск/АТО провести відпрацювання міста Красноармійська Донецької області 27.03.2015 року (т.2 а.с.17-18)

Відповідно до витягу з наказу № 710 від 30.03.2015 року доручено відповідальними посадовим особам ГУМВС з метою виявлення та припинення діяльності організованих груп та злочинних організацій, профілактики вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів їх учасниками, недопущення фактів екстремізму та сепаратизму, забезпечення охорони громадського порядку та безпеки громадян, своєчасного реагування на можливі протиправні дії, а також на виконання розпорядження керівника штабу АТО від 23.02.2015 року № 2378/дск/АТО провести відпрацювання міста Дзержинськ Донецької області 31.03.2015 року (т.2 а.с.19-20)

Згідно витягу з наказу № 817 від 09.04.2015 року доручено відповідальними посадовим особам ГУМВС з метою виявлення та припинення діяльності організованих груп та злочинних організацій, профілактики вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів їх учасниками, недопущення фактів екстремізму та сепаратизму, забезпечення охорони громадського порядку та безпеки громадян, своєчасного реагування на можливі протиправні дії, а також на виконання розпорядження керівника штабу АТО від 23.02.2015 року № 2378/дск/АТО провести відпрацювання міста Димитров Донецької області 10.04.2015 року (т.2 а.с.21-22)

Відповідно до витягу з наказу № 766 від 07.04.2015 року доручено відповідальними посадовим особам ГУМВС з метою виявлення та припинення діяльності організованих груп та злочинних організацій, профілактики вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів їх учасниками, недопущення фактів екстремізму та сепаратизму, забезпечення охорони громадського порядку та безпеки громадян, своєчасного реагування на можливі протиправні дії, а також на виконання розпорядження керівника штабу АТО від 23.02.2015 року № 2378/дск/АТО провести відпрацювання міста Артемівськ Донецької області 07.04.2015 року (т.2 а.с.23-24)

Згідно витягу з наказу № 1161 від 22.05.2015 року доручено відповідальними посадовим особам ГУМВС з метою виявлення та припинення діяльності організованих груп та злочинних організацій, профілактики вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів їх учасниками, недопущення фактів екстремізму та сепаратизму, забезпечення охорони громадського порядку та безпеки громадян, своєчасного реагування на можливі протиправні дії, а також на виконання розпорядження керівника штабу АТО від 23.02.2015 року № 2378/дск/АТО провести відпрацювання міста Красний Лиман та Краснолиманського району Донецької області 23.05.2015 року (т.2 а.с.25-26)

Відповідно до витягу з наказу № 1531 від 13.07.2015 року доручено відповідальними посадовим особам ГУМВС з метою виявлення та припинення діяльності організованих груп та злочинних організацій, профілактики вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів їх учасниками, недопущення фактів екстремізму та сепаратизму, забезпечення охорони громадського порядку та безпеки громадян, своєчасного реагування на можливі протиправні дії, а також на виконання розпорядження керівника сектору «М» від 12.07.2015 року № 5/411 провести відпрацювання міста Маріуполь Донецької області 13.07.2015 року по 19.07.2015 року (т.2 а.с.27-28)

Згідно витягу з наказу № 1681 від 31.07.2015 року доручено відповідальними посадовим особам ГУМВС з метою виявлення та припинення діяльності організованих груп та злочинних організацій, профілактики вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів їх учасниками, недопущення фактів екстремізму та сепаратизму, забезпечення охорони громадського порядку та безпеки громадян, своєчасного реагування на можливі протиправні дії, а також на виконання розпорядження керівника сектору «М» від_________№______ провести відпрацювання міста Маріуполь Донецької області 01.02.2015 року 02.08.2015 року (т.2 а.с.29-30)

Відповідно до витягу з наказу № 1751 від 11.08.2015 року доручено відповідальними посадовим особам ГУМВС з метою проведення спеціальних (обмежувальних) оперативно розшукових заходів, виявлення та припинення діяльності незаконних збройних формувань та диверсійно розвідувальних груп, недопущення постачання зброї та боєприпасів, припинення неконтрольованого переміщення цивільного населення, радикально налаштованих громадян, транспортних засобів та вантажів з території, яка тимчасово непідконтрольна української владі, пошук та знешкодження озброєних злочинців, непередбачених законом озброєних формувань (груп), протидії терористичним актам та диверсійним проявам, фактів екстремізму та сепаратизму, профілактики вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів їх учасниками, забезпечення охорони громадського порядку, захисту життя, здоров`я, прав та свобод громадян, нормалізації життєдіяльності населення в зоні проведення антитерористичної операції, а також на виконання розпорядження керівника штабу АТО від 10.08.2015 року № 5/513т провести відпрацювання с.Лебединське Донецької області 12.08.2015 року (т.2 а.с.31-32)

Згідно витягу з наказу № 1799 від 19.08.2015 року доручено відповідальними посадовим особам ГУМВС з метою проведення спеціальних (обмежувальних) оперативно розшукових заходів, виявлення та припинення діяльності незаконних збройних формувань та диверсійно розвідувальних груп, недопущення постачання зброї та боєприпасів, припинення неконтрольованого переміщення цивільного населення, радикально налаштованих громадян, транспортних засобів та вантажів з території, яка тимчасово непідконтрольна української владі, пошук та знешкодження озброєних злочинців, непередбачених законом озброєних формувань (груп), протидії терористичним актам та диверсійним проявам, фактів екстремізму та сепаратизму, профілактики вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів їх учасниками, забезпечення охорони громадського порядку, захисту життя, здоров`я, прав та свобод громадян, нормалізації життєдіяльності населення в зоні проведення антитерористичної операції, а також на виконання розпорядження керівника штабу АТО від 14.08.2015 року № 5/528т провести відпрацювання с.Старогнатівка Волноваського району Донецької області 19.08.2015 року (т.2 а.с.33-34)

Відповідно до витягу з наказу № 1822 від 21.08.2015 року доручено відповідальними посадовим особам ГУМВС з метою протидії терористичним актам та диверсійним проявам, фактів екстремізму та сепаратизму, профілактики вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів їх учасниками, забезпечення охорони громадського порядку, захисту життя, здоров`я, прав та свобод громадян, нормалізації життєдіяльності населення в зоні проведення антитерористичної операції, а також на виконання розпорядження керівника штабу АТО від 21.08.2015 року № 5/546т забезпечити охорону громадського порядку та безпеки громадян під час відзначення Дня Державного Прапора України, 24-ї річниці Незалежності України 22,23,24 серпня 2015 року (т.2 а.с.35-38).

Указом Президента України від 17 лютого 2016 року № 53/2016 ОСОБА_1 нагороджено відзнакою Президента України «За участь в Антитерористичної операції» (т.1 а.с.66).

Згідно з розрахункових листів за липень 2011 року матеріальна допомога не нараховувалася (т.2 а.с.115).

З розрахункового листа за квітень 2012 року вбачається виплата матеріальної допомоги в сумі 852,00 грн. (т.2 а.с.118).

З розрахункового листа за травень 2013 року вбачається виплата матеріальної допомоги в сумі 858,00 грн. (т.2 а.с.122).

З розрахункового листа за липень 2014 року вбачається виплата матеріальної допомоги в сумі 2200,00 грн. (т.2 а.с.122).

З розрахункового листа за грудень 2014 року вбачається виплата матеріальної допомоги в сумі 2574,00 грн. (т.1 а.с.136 об.).

З розрахункового листа за листопад 2015 року вбачається виплата матеріальної допомоги в сумі 5298,00 грн. (т.1 а.с.138).

Згідно з витягом з наказу керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України № 056 від 13.06.2017 року вважати залученим до проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей та відрядженими в район її проведення з підпорядкуванням керівнику оперативного штабу з управління антитерористичної операцією на території Донецької та Луганської областей військовослужбовця Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 07 листопада 2015 року ОСОБА_1 (т.2 а.с.201).

Згідно з витягом з наказу керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України № 01 від 19.02.2019 року вважати припиненим залученим до проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей та відрядженими в район її проведення з підпорядкуванням керівнику оперативного штабу з управління антитерористичної операцією на території Донецької та Луганської областей військовослужбовця Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 30 квітня 2018 року ОСОБА_1 (т.2 а.с.202).

Відповідно до листа № 18/2/1-57ВИХ-21 від 17.09.2021 року офісу Генерального прокурора повідомлено суд про те що бойове розпорядження сектору «Б» від 03.06.2015 №4/0545 АТО відсутнє.

Згідно з листом № 15-352 від 16.09.2021 року спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері центрального регіону повідомлено суд про те що бойове розпорядження сектору «Б» від 03.06.2015 №4/0545 АТО не перебуває у володінні цієї установи.

Допитаний за судовим дорученням свідок ОСОБА_3 в Яремчанському міському суді Івано-Франківської області пояснив що з ОСОБА_1 знайом. Разом проходили службу з 21.06.2015 року по 03.07.2015 року в одному зведеному загоні. Після 03.07.2015 року кожен проходив службу на своїй ділянки.

Обов`язки виконувалися згідно з бойовим розпорядженням чергування, патрулювання вулиць, огляд громадян, які знаходилися в окремих орієнтуваннях.

ОСОБА_3 пояснив що він був начальником штабу батальйону «Артемівськ». Яку посаду займав ОСОБА_1 він точно сказати не може, наскільки він знає він був капітаном в карному розшуку.

ОСОБА_4 був керівником ОСОБА_1 . Скоріш за все ОСОБА_1 знаходився в зоні АТО. В нього була зброя - АК -74, пістолет ПМ, бронежилет, штик - нож.

ОСОБА_1 був задіяний в загоні м.Мар`їнка, м. Красногорівка та в м.Курахове. Виконував бойові розпорядження.

В журнал бойових дій заносилися бойові розпорядження. Цей журнал знаходився у ОСОБА_4 , а зараз мабуть в ГУМВС.

ОСОБА_3 пояснив, що він не отримував грошову винагороду і ОСОБА_1 не отримував (т.3 а.с.26-27).

Допитаний за судовим дорученням в Херсонському міському суді Херсонської області свідок ОСОБА_4 пояснив що він з ОСОБА_1 знайомий, працювали разом в міліції в 2010 2011 роках. ОСОБА_1 був його підлеглим.В 2015-2016 роках вони разом служили та виконували спільні функції вилучення зброї з незаконного обігу.

ОСОБА_4 був начальником відділу а ОСОБА_1 був його підлеглим.

Весь склад відділення був задіяний в АТО. У 2015 році несли службу на блокпостах в м. Маріуполі, в червні ОСОБА_1 був задіяний в м. Мар`їнка.

03.06.2015 року була спроба захвату м. Мар`їнка та з 05 червня по 04 липня майже кожен день були спроби захватити опорні пункти в м. Мар`їнка.

В штабі АТО їм ставили печатки «прибули убили».

Грошову винагороду він не отримував а за інших співробітників він не знає (т.3 а.с.37-38).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо строку звернення до суду.

Згідно з ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Але, згідно з ч.2 ст.233 КзПП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Оскільки в позові йдеться про спірні відносини позивача з відповідачем пов`язані з виплатою грошового забезпечення, суд вважає що строк звернення до суду позивачем не порушено.

Щодо суті позовних вимог.

Оскільки предметом розгляду даної справи є правовідносини, пов`язані з виплатою різних видів грошового забезпечення працівника органу внутрішніх справ за 2010-215 рік, суд застосовує до цих правовідносин законодавство що діяло на момент їх виникнення.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовано нормами Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 року № 565 (втратив чинність на підставі ЗУ № 580 від 02.07.2015 року), Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20.03.2003 року №638, постанови КМУ від 31.01.2015 № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій», Наказу Міністерства оборони України № 49 фд 02.02.2015 року «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій», Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України 29 липня 1991 року №114, постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність відповідача по невиплаті додаткової винагороди в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій за січень, лютий, березень, квітень, червень 2015 року та стягнення заборгованості за винагороду в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій в сумі 12995,30 грн. за січень 2015 року, лютий 2015 року, березень 2015 року, квітень 2015 року, червень 2015 року, листопад 2015 року (6 діб) та 30000,00 гривень за виконання бойового розпорядження керівника сектору «Б» від 03.06.2015 року за 30 діб з 05.06.2015 року по 04.07.2015 року та стягнення заборгованості в цих сумах.

Відповідно до Закону України «Про боротьбу з тероризмом», та постанови КМУ від 31.01.2015 року № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» виплачується винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції під час проведення АТО з дня фактичного початку участі начальницького складу до дня завершення такої участі, про відповідних наказах командирів (штабу АТО).

Згідно з наказом Міністерства оборони України № 49 фд 02.02.2015 року «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» регламентовані виплати в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій.

Пунктом 5 цього наказу передбачено, що військовослужбовці вважаються такими, що беруть безпосередню участь в АТО, у разі одночасного дотримання таких умов:

залучені до проведення АТО;

перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу АТО (крім військовослужбовців військових прокуратур та розвідувальних органів України);

перебувають у районі проведення АТО.

Відповідно до п.6 цього наказу підтвердженням безпосередньої участі військовослужбовців у здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні в районі проведення АТО є наказ командира військової частини Державної прикордонної служби України, який видається у тому числі на військовослужбовців інших підрозділів.

Наказ на виплату винагороди видається за місцем проходження служби військовослужбовців.

Виплата винагороди за безпосередню участь в АТО здійснювалась на підставі наказу ГУМВС в Донецькій області з зазначенням періоду перебування в зоні АТО та суми виплати, який видається лише на підставі наказу уповноваженого органу про відрядження працівників ОВС для забезпечення виконання завдань, визначених ст. 5 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» та наказу Антитерористичного центру при Службі безпеки України про його безпосередню участь в антитерористичній операції.

Порядок та умови виплати зазначеної винагороди визначені Міністерством оборони України.

Наказом Міністерства оборони № 49 визначено, що після видання бойового наказу військовослужбовцям військових частин виплачується додаткова винагорода в розмірі 1000,00 гривень за кожну добу такої участі.

Безпосередня участь у бойових діях визначається в разі:

- виконання військовою частиною бойових завдань в умовах безпосереднього зіткнення (взаємного вогневою контакту) з противником;

- виконання завдань ракетними військами та артилерією з вогневого ураження противника;

- ведення оперативної (військової, спеціальної) розвідки на території противника (території між позиціями військ противника та своїх військ) або в умовах безпосереднього зіткнення (взаємного вогневого контакту) з противником;

- контррозвідувального забезпечення військових | формувань та правоохоронних органів у районах АТО в умовах безпосереднього зіткнення (взаємного вогневого контакту) з противником.

Орган військового управління (штаб АТО) розглядає документи, та видає розпорядчий документ (наказ) щодо підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях із зазначенням кожного військовослужбовця та конкретних дій його участі у бокових діях, за які передбачено отримання додаткової винагороди.

На підставі отриманого розпорядчого документа військового управління (штабу АТО) щодо підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях військовою частиною за місцем проходження служби військовослужбовця (на час участі в бойових діях) видається наказ про виплату додаткової винагороди.

Отже, накази про відрядження № 152 від 22.01.2015 року та № 1264 від 04.06.2015 року не є підставою для нарахування та виплати зазначеної винагороди.

Довідка від 24.12.2015 року № 185лк/МТ про те що ОСОБА_1 в період з 21.01.2015 року до 06.11.2015 року брав безпосередню участь в антитерористичної операції забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області, не є таким розпорядчим документом, що підтверджує безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях із зазначенням конкретних дій його участі у бойових діях, за які передбачено отримання додаткової винагороди.

Відповідно і накази № 152 від 22.01.2015 року, № 1264 від 04.06.2015 року, № 417 від 24.02.2015 року, № 447 від 27.02.2015 року, № 469 від 02.03.2015 року, № 485 від 04.02.2015 року, № 671 від 26.03.2015 року, № 710 від 30.03.2015 року, № 817 від 09.04.2015 року, № 766 від 07.04.2015 року, № 1161 від 22.05.2015 року, № 1531 від 13.07.2015 року, № 1681 від 31.07.2015 року, № 1751 від 11.08.2015 року, № 1799 від 19.08.2015 року, № 1822 від 21.08.2015 року не є такими розпорядчими документами, які передбачені постановою КМУ від 31.01.2015 № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» та наказом Міністерства оборони України № 49 фд 02.02.2015 року «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій».

Цими наказами доручено відповідальними посадовим особам ГУМВС з метою проведення спеціальних (обмежувальних) оперативно розшукових заходів, виявлення та припинення діяльності незаконних збройних формувань та диверсійно розвідувальних груп, недопущення постачання зброї та боєприпасів, припинення неконтрольованого переміщення цивільного населення, радикально налаштованих громадян, транспортних засобів та вантажів з території, яка тимчасово непідконтрольна української владі, пошук та знешкодження озброєних злочинців, непередбачених законом озброєних формувань (груп), протидії терористичним актам та диверсійним проявам, фактів екстремізму та сепаратизму, профілактики вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів їх учасниками, забезпечення охорони громадського порядку, захисту життя, здоров`я, прав та свобод громадян, нормалізації життєдіяльності населення в зоні проведення антитерористичної операції, а також на виконання відповідних розпоряджень керівників штабу АТО провести відпрацювання відповідних населених пунктів, розташованих на території підконтрольної української владі.

Відповідно до ч.1 ст.73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.2 ст.73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд зазначає що Указ Президента України від 17 лютого 2016 року № 53/2016, яким ОСОБА_1 нагороджено відзнакою Президента України «За участь в Антитерористичної операції», фотографії групи осіб зі зброєю на яких є відображення позивача, долучені позивачем в якості доказів по справі, а також допити свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 є неналежними доказами в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Як було зазначено вище, належними доказами про підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях із зазначенням кожного військовослужбовця та конкретних дій його участі у бойових діях, за які передбачено отримання додаткової винагороди, є розпорядчий документ (наказ) щодо підтвердження цих обставин та на підставі цього розпорядчого документа військового управління (штабу АТО) щодо підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях військовою частиною за місцем проходження служби військовослужбовця (на час участі в бойових діях) видається наказ про виплату додаткової винагороди.

Таких доказів про безпосередню участь в бойових діях позивачем не було надано.

Тому, суд приходить до висновку що в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Одночасно суд зазначає, що позивачем в позовній заяві вказується, що йому не було сплачено в повному обсязі грошова винагорода за участь в АТО.

Згідно з розрахунковим листом за листопад 2015 року №10469 йому було нараховане 1060,00 грн. (т.1 а.с.58).

Відповідно до звіту по транзакціях ОСОБА_5 24.12.2015 року він отримав 1032,44 грн. (т.1 а.с.59 об.)

Тобто, недоплата склала 27,56 грн.

Але, в прохальній частини він не просить стягнути з відповідача цю суму.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав позивача.

В даному випадку суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог та стягнути з відповідача недоплачену суму винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції під час проведення АТО за листопад 2015 року в сумі 27,56 грн.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність щодо виплати грошової компенсації за невикористані 120 діб щорічних чергових відпусток за 2010, 2011, 2012, 2014 роки на загальну суму 50533,09 гривень та стягнення цих коштів.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон №504/96-ВР установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про міліцію» (чинного на час проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України 29 липня 1991 року №114 (далі по тексту Положення № 114).

Відповідно до пункту 56 зазначеного Положення особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли працівнику органів внутрішніх справ відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення такого робітника права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, працівник має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з робітником, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Судом встановлено, що позивача звільнено з органів внутрішніх справ 06.11.2015 року і йому виплачено грошову компенсацію за невикористану за цей рік відпустку.

Відповідно до розрахункових листів з червня 2010 року по грудень 2014 року виплата позивачеві компенсації за невикористані дні щорічної відпустки не здійснювалася (т.1 а.с.43-55).

Відповідно до п.51 Положення № 114 тривалість . відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно.

Загальна кількість невикористаних діб щорічних чергових відпусток за 2010 2014 року становить 120 діб.

Суд погоджується з розрахунком зробленим позивачем та стягує на його користь з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області 50533,09 грн.

Ця правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 160/10875/19.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Що стосується не нарахування в повному обсязі компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2015 рік в сумі 17,16 грн. то в цій частині позов також підлягає задоволенню

Тому, в частині визнання протиправною бездіяльність щодо виплати грошової компенсації за невикористані 120 діб щорічних чергових відпусток за 2010, 2011, 2012, 2014 роки та на загальну суму 50550,25 гривень (50533,09+17,16=50550,25) та стягнення цих коштів, слід задовольнити.

Що стосується позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати грошової компенсації у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення за 2010,2011,2012 роки, нарахуванню та стягнення цих коштів.

Постановою КМУ від 07.11.2007 року №1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) надано право керівникам держорганів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Пунктом 2 Постанови КМУ від 07.11.2007 року №1294 передбачено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується, зокрема, Міністерством внутрішніх справ.

Підпункт 3 пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб: надати право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання: надавати військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Згідно з підпунктом 2.16.3 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, допомога для оздоровлення особам рядового і начальницького складу надається в разі вибуття в чергову відпустку.

Відповідно до пункту 2.16.5 вказаної Інструкції, фактичні витрати на матеріальну допомогу відповідно до вимог бюджетного законодавства проводяться тільки в межах затвердженого кошторисом фонду грошового забезпечення.

У даному випадку, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення не є обов`язковою виплатою, а здійснюється при наданні особі щорічної основної відпуски на підставі її рапорту, за умови наявності відповідного бюджетного фінансування.

В свою чергу, із зібраних матеріалів у справі неможливо встановити факт звернення позивача з рапортами про надання допомоги на оздоровлення у спірному періоді.

При цьому, Інструкцією №499 не передбачено можливість здійснення цих виплат поза межами періоду, в якому особа перебувала в щорічній основній відпустці та/або подавала рапорт, а також після звільнення особи зі служби в органах внутрішніх справ.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.05.2019 року у справі №815/714/16 (№К/9901/12708/18).

Відповідач в своєму відзиві вказує, що згідно з даними бухгалтерської бази даних «Парус версія 7» матеріальна допомога на оздоровлення позивачу нарахована та виплачена:

- липень 2011 року в сумі 600,00 грн.;

- квітень 2012 року в сумі 852,00 грн.;

- травень 2013 року в сумі 858,00 грн.

В позовній заяві позивача вказується на бездіяльність відповідача щодо виплати грошової компенсації у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення за 2010,2011,2012 роки та стягнення цих коштів.

Як було встановлено судом в розрахункових листах за 2010 рік не вбачається виплати матеріальної допомоги позивачу за цей рік (т.1 а.с.43-44).

Згідно з розрахункових листів за липень 2011 року матеріальна допомога позивачу не нараховувалася (т.1 а.с.47,т.2 а.с.115).

З розрахункового листа за квітень 2012 року вбачається виплата матеріальної допомоги в сумі 852,00 грн. (т.1 а.с.50, т.2 а.с.118).

Таким чином, позовні вимоги позивача в цієї частині не підлягають задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати грошової компенсації у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення за 2013 рік в сумі 3802 грн. та стягнення цих коштів.

З листа Головного управління МВС України в Донецькій області від 26.11.2019 року № 173зі/ЛК позивач ОСОБА_1 проходив службу в період з 19.06.2010 року по 31.10.2014 року в Київському РВ ДМУ ГУ МВС України в Донецькій області.

У зв`язку із захопленням адміністративної будівлі Головного управління МВС України в Донецькій області та районних відділів Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області представниками незаконних збройних формувань, особові справи діючих та звільнених працівників міліції та накази, які видавалися до 2014 року залишилися на тимчасово окупованої території (т.1 а.с.37-39).

Той факт що позивач ОСОБА_1 отримав матеріальну допомогу в травні 2013 року сторонами не заперечується і суд вважає цю обставину встановленою,

З розрахункового листа за травень 2013 року вбачається що грошове забезпечення за цей місяць становить 2942,91 грн. та матеріальна допомога в сумі 858.00 грн. (т.1 а.с.54,135)

Відповідно до підпункту 2.16.3 пункту 2.16 Інструкції допомога для оздоровлення особам рядового і начальницького складу надається у розмірі, що не перевищує грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати.

Постановою КМУ від 07.11.2007 року №1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) надано право керівникам держорганів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Таким чином в Інструкції вказується найвища межа матеріальної допомоги на оздоровлення, а найнижча не зазначена, але є вказівка що ця допомога надається в межах асигнувань, що виділяються.

Тому, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати грошової компенсації у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення за 2013 рік в сумі 3802 грн. та стягнення цих коштів, задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність відповідача по невиплаті позивачеві компенсації втрати частини доходів з врахуванням індексу інфляції у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 2010 року по 2015 рік починаючи з 06.11.2015 року станом на дату постановлення рішення по суті спору та зобов`язання здійснити розрахунок та виплатити ці суми.

Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Порядок нарахування та виплати індексації грошових доходів громадян здійснюється у відповідності до Законів України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-XII), від 05 жовтня 2000 року № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» ( далі - Закон №2017-III) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі - Порядок № 1078).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення (абзаци 1, 4 частини першої статті 2 Закону № 1282-XII, за умов, визначених статтею 4 цього закону.

Статтею 18 Закону №2017-ІІІ визначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (частина друга статті 19 Закону № 2017-ІІІ).

Отже, за змістом наведених норм законів індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Разом з тим, підстави для проведення індексації визначені статтею 4 Закону №1282-XII, частинами першою, другою якої (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація виплачується за умови, якщо величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації. Тривалість таких виплат залежить від подальших змін у тарифних ставках (окладах), у випадку збільшення яких, виплата сум індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації. Це означає, що така виплата не має щомісячного характеру, оскільки є періодичною та залежить від певних економічних факторів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про нарахування та виплату позивачу ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу з врахуванням індексу інфляції у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 2010 року по 2015 рік починаючи з 06.11.2015 року станом на дату постановлення рішення по суті спору та зобов`язання здійснити розрахунок та виплатити ці суми, підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 06.11.2015 року по дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення в сумі 525,27 грн. та діб фактичної затримки.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Так, як ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19).

Так, правові позиції Верховного Суду є змінними у часі, а тому при застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в останніх постановах Верховного Суду.

Такими постановами, є постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 та від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.

У судовому рішенні у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм КЗпП України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «WaiteandKennedy v. Germany», заява № 26083/94, пункт 54). Отже, немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини у вказаному вище рішенні надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження №21-1765а15).

Суд враховує такі висновки Великої Палати Верховного Суду і не вбачає підстав для відступу від такої позиції, вважає за необхідне при розгляді цієї справи застосувати принцип правової визначеності як одного із суттєвих елементів верховенства права, яким повинен керуватися суд згідно статті 6 КАС України.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд приходить до висновку про право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судом встановлено, що розмір середньоденного заробітку позивача становить 525,27 грн.

Враховуючи вищевикладене, затримка по виплаті грошового забезпечення з 06.11.2015 року по день постановлення рішення по цієї справи 06 жовтня 2021 року становить 5 років 11 місяців, чи 2160 днів.

В грошовому обчисленні ця сума складає 1134583,20 грн. (2160х525,27 = 1134583,20).

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Разом з тим, суд враховує, що Верховним Судом у постановах у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3000,00 гривень.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 3000 грн.

З врахуванням викладеного, суд дійшов до висновку про задоволення позову в цій частині частково.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати звіт про виконання судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

В рішенні від 30.06.2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма субєктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Так, Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у праві "Скордіно проти Італії" (Scordino v. Italy). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі "Сіка проти Словаччини" (Sika v. Slovaki), №2132/02, пп. 24-27, від 13 червня 2006 року, пп. 18 рішення "Ліпісвіцька проти України" №11944/05 від 12 травня 2011 року).

Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002, "Ромашов проти України" від 27.07.2004, "Шаренок проти України" від 22.02.2004 зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося без дієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26 квітня 2005 року, та у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Аналіз зазначених вище рішень Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.

Згідно зі ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

Відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З наведеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи.

З матеріалів справи суд не вбачає підстав для застосування судового контролю відносно Головного управління Національної поліції в Донецькій області, так як не має ні яких сумнівів про виконання судового рішення цим відповідачем.

Таким чином, в позовній вимозі позивача про зобов`язання відповідача надати звіт про виконання судового рішення, слід відмовити.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии Україн від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з нормами частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів, слід задовольнити частково.

Судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору, а тому підстави для його розподілу відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 241-246, 255, 295-297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області по невиплаті ОСОБА_1 суми винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за листопад 2015 року в розмірі 27 (двадцять сім) гривень 56 копійок.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул..Італійська, 32 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_2 ) суму винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за листопад 2015 року в розмірі 27 (двадцять сім) гривень 56 копійок.

Визнати протиправною бездіяльність дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області по невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації недоплаченої суми грошових коштів за 2010, 2011, 2012, 2013, 2014 рік та за 6 діб чергової відпустки за 2015 рік в загальній сумі 50550 (п`ятдесят тисяч п`ятсот п`ятдесят) гривень 25 копійок.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул..Італійська, 32 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_2 ) заборгованість у вигляді грошової компенсації недоплаченої суми грошових коштів за 2010, 2011, 2012, 2013, 2014 рік та 6 діб чергової відпустки за 2015 рік - 50550 (п`ятдесят тисяч п`ятсот п`ятдесят) гривень 25 копійок.

Визнати протиправною бездіяльність дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області по невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів з врахуванням індексу інфляції у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 2010 року по 2015 рік відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 починаючи з 06.11.2015 року станом на дату постановлення рішення по суті спору.

Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул..Італійська, 32 ) здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_2 ) компенсації втрати частини доходів з врахуванням індексу інфляції у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 2010 року по 2015 рік відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 починаючи з 06.11.2015 року станом на дату постановлення рішення по суті спору.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул..Італійська, 32 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_2 ) кошти за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 06.11.2015 року станом на дату постановлення рішення по суті спору в розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду прийнято в нарадчій кімнаті та його вступну та резолютивну частину оголошено в судовому засіданні 06 жовтня 2021 року

Рішення складено у повному обсязі та підписано 13 жовтня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.В. Хохленков