Справа № 260/221/21
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2021-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

30 вересня 2021 рокум. Ужгород№ 260/221/21

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Калинич Я.М.,

за участю секретаря судового засідання Попович М.М.,

представника позивача не з`явився,

представника відповідача не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ голови Державної служби України з безпеки на транспорті Є.Прокопчук від 14.12.2020 року №2093-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області, з 05.01.2021 року.

3. Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він працював на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області, однак оскаржуваним наказом №2093-к від 14.12.2020 був звільнений з вказаної посади, у зв`язку з скороченням посади державної служби, внаслідок зміни структури та штатного розпису Укртрансбезпеки, відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». З вказаним наказом позивач не погоджується, оскільки згідно до наказу відповідача № 340 від 09.09.2020 «Про упорядкування структури Укртрансбезпеки», реорганізовано шляхом злиття Управління Укртрансбезпеки у Львівській області, Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області та Управління Укртрансбезпеки у Івано-Франківській області в Західне міжрегіональне управління Укртрансбезпеки та утворено відділи державного контролю за безпекою на транспорті та відділи надання адміністративних послуг зокрема і у Закарпатській області.

Як вбачається з нової структури Державної служби з безпеки на транспорті на 2020 рік, замість очолюваного позивачем Управління, створюється Відділ державного контролю та нагляду на пасажирському транспорті з кількістю штатних одиниць 4, Відділ державного контролю та нагляду на вантажному транспорті з кількістю штатних одиниць 4 та Відділ надання адміністративних послуг з кількістю штатних одиниць - 6, які перебуватимуть у підпорядкуванні Західного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки. Тобто, виходячи із вказаних змін у структурі, вбачається, що очолюване позивачем Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області фактично перейменовано на Відділ державного контролю за безпекою на транспорті у Закарпатській області та здійснено зміну його підпорядкування через Західне міжрегіональне управління Укртрасбезпеки.

Відповідно до штатного розпису на 2020 рік, введеного в дію з 15.10.2020, керівництво перейменованого Управління, де позивач займав посаду керівника, здійснюватиметься заступником начальника управління - начальником відділу державного контролю за безпекою на транспорті у Закарпатській області. Тобто, у зв`язку з вказаними змінами у структурі та перейменуванням очолюваного позивачем Управління на Відділ, посада позивача не скорочувалась, а зазнала зміну назви та у вказаному штатному розписі зазначена, як «заступник начальника управління - начальник відділу».

У зв`язку з вказаними змінами у структурі, 03.12.2020 року позивач звернувся до відповідача з заявою про переведення його з займаної посади начальника Управління на посаду заступника начальника Західного міжрегіонального управління начальника відділу державного контролю за безпекою на транспорті у Закарпатській області. Однак відповідач, не заважаючи на наявність вакантної посади та наявність заяви позивача на переведення його на вказану посаду, звільнив позивача з займаної посади.

Вказане рішення відповідача позивач вважає протиправним, у зв`язку з чим просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 25.01.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 25.02.2021 року.

23.02.2021 року судом отримано відзив на позовну заяву, у якому відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначає, що суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Отже, пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком. Позивач був попереджений про наступне вивільнення 02.11.2020 року. На попередженні є власноручний підпис позивача про ознайомлення. Попередження про наступне вивільнення зроблено не менш, ніж за 30 днів до запланованого звільнення. Враховуючи вищезазначене, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 12.07.2021 року закрито підготовче провадження по даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, однак від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задовольнити.

Відповідач явку свого представника в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання на відкладення розгляду справи. Суд констатував необґрунтованість та недоведеність клопотання представника відповідача та не знайшов підстав для відкладення розгляду справи.

У відповідності до статті 205 частини 1, 3 пункту 1 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

На виконання вимог ч. 13 ст. 10 та ч. 1 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 4 ст. 229 КАС України).

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Так, відповідно до наказу №248-к від 26.01.2016 року позивача з 01.02.2016 року було переведено на посаду начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області, зі збереженням 1 рангу державного службовця.

Відповідно до наказу відповідача №340 від 09.09.2020 «Про упорядкування структури Укртрансбезпеки» реорганізовано шляхом злиття Управління Укртрансбезпеки у Львівській області, Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області та Управління Укртрансбезпеки у Івано-Франківській області в Західне міжрегіональне управління Укртрансбезпеки та утворено відділи державного контролю за безпекою на транспорті та відділи надання адміністративних послуг зокрема і у Закарпатській області.

15.10.2020 року позивачеві, як керівнику зазначеного Управління, доведено до відома інформацію, викладену в наказі №340 від 13.10.2020 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2020 рік».

У зв`язку з вказаними змінами у структурі, 03.12.2020 року позивач звернувся до відповідача з заявою про переведення його з займаної посади начальника Управління на посаду заступника начальника управління - начальника відділу державного контролю за безпекою на транспорті у Закарпатській області.

02.11.2020 року позивача повідомлено про наступне звільнення з займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», оскільки посада, яку займає позивач, скорочена у зв`язку з прийняттям наказу Укртрансбезпеки від 09.09.2020 № 340 «Про упорядкування структури Укртрансбезпеки» та відповідно до наказу Укртрансбезпеки від 13.10.2020 № 390 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2020 рік».

14.12.2020 року наказом № 2093-к за підписом голови відповідача ОСОБА_2 позивача звільнено з посади начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області з 04.01.2021 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби, внаслідок зміни структури та штатного розпису Укртрансбезпеки, відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

Позивач не погоджується з оскаржуваним наказом та вважає його протиправним, у зв`язку з чим і звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Згідно зі частиною другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої, третьої та п`ятої статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі пунктом 1 «Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 р. № 103 (далі - Положення), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті

Основними завданнями Укртрансбезпеки є:

1) реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - автомобільний транспорт), міському електричному, залізничному транспорті;

2) внесення на розгляд Міністра інфраструктури пропозицій щодо забезпечення формування державної політики з питань безпеки на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті;

3) здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті;

4) надання у передбачених законом випадках адміністративних послуг у сфері автомобільного, міського електричного, залізничного транспорту.

Згідно зі пунктом 8 Положення, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» №889-VIII (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно зі частиною другою статті 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус (частина третя статті 40 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно зі частиною першою статті 42-1 КЗпП України, працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

Відповідно до частини першої статті 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, зокрема, ліквідації підприємства, установи, організації.

Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень (частина шоста статті 49-2 КЗпП України).

Як встановлено судом, підставою для звільнення позивача зі займаної посади стало скорочення його посади державної служби, внаслідок зміни структури та штатного розпису відповідача.

Станом на момент звільнення ОСОБА_1 з займаної посади запроваджено певні особливості щодо процедури звільнення державних службовців.

Зокрема, передбачений до цього часу обов`язок пропонувати вакантну посаду державному службовцю при звільненні у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників, змінено словами «може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності)» (вказана редакція діяла до 06.03.2021).

Із матеріалів справи встановлено, що наказом відповідача №390 від 13.10.2020, введено в дію з 15.10.2020 штатний розпис на 2020 рік Державної служби України з безпеки на транспорті, відповідно до якого відсутня посада, яку займав позивач до звільнення, а саме - начальник Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області.

Як вже зазначалося, оскаржуваним наказом відповідача №2093-к від 14.12.2020 року, позивача звільнено з вищевказаної посади у зв`язку зі скороченням посади державної служби, внаслідок зміни структури та штатного розпису Укртрансбезпеки, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Судом встановлено, що з моменту попередження про наступне вивільнення і по дату звільнення з державної служби відповідач не пропонував позивачу будь-якої іншої вакантної посади державної служби, про що відповідачем зазначено у відзиві на позов.

Погоджуючись з тим, що редакція статті 87 Закону України «Про державну службу» (станом на 16.12.2020) наділяла суб`єкта призначення правом, а не обов`язком пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності), суд зазначає, що це право не означає права приймати відповідні рішення свавільно.

Одним із критеріїв правомірності рішення, у відповідності до пункту 3 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є його обґрунтованість.

Законом встановлено певну свободу дій керівника державного органу щодо надання пропозицій про переведення державних службовців на вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі.

Однак, на переконання суду, в кожному випадку надання таких пропозицій чи відмова у їх наданні має бути належним чином обґрунтовані.

Аналізуючи оскаржуваний наказ, з урахуванням згаданого критерію обґрунтованості, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Позивач, будучи обізнаним про зміну в структурі відповідача, 03.12.2020 року надіслав на адресу відповідача власну заяву, в якій просив перевести його на посаду заступника начальника відділу державного контролю за безпекою на транспорті у Закарпатській області.

У той же час відповідачем вказана заява була проігнорована, а саме навіть на час розгляду даної справи жодних відповідей за наслідками розгляду вказаної заяви або рішень відповідач не приймав.

У відзиві відповідач зазначав, що єдиною підставою, у зв`язку з чим позивачу не пропонувались будь-які вакантні посади, є відсутність відповідного обов`язку у керівника відповідача.

Щодо поданої заяви позивачем про переведення на іншу посаду відповідач зазначав, що прийняття громадян на посади державної служби без проведення конкурсу заборонено, разом з тим, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» було призупинено норми Закону України «Про державну службу» в частині конкурсного добору.

З цього приводу суд наголошує, що у даному випадку керівник державної служби міг пропонувати державному службовцю вакантну посаду державної служби.

При цьому, можливість запропонувати вакантну посаду у сфері публічних відносин, у контексті більшої відповідальності держави перед людиною, закріпленого в тому числі у статях 3 та 19 Конституції України, означає діяти не як «заманеться», свавільно, а, за наявності передбачених законом обставин (в даному випадку вакантних місць), зобов`язаний врахувати їх при прийнятті рішення.

Реалізація згаданого конституційного принципу відповідальності суб`єктів владних повноважень, як органів, що здійснюють функції держави, знайшли своє відображення у вимогах до прийнятих ними рішень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

При розгляді цієї справи суд також враховує правову позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду, викладену у постанові від 29.04.2020 року у справі №812/1303/17, згідно якої визначена КЗпП України процедура звільнення у випадку реорганізації, яка супроводжується скороченням чисельності працівників або штату, спрямована не на те, щоб витримати строк тривалістю два місяці і після того звільнити працівника, а насамперед на те, щоб протягом цього строку вживати заходів для того, щоб працевлаштувати осіб в межах можливостей, в цьому випадку, суб`єкта призначення. При скороченні чисельності штату звільнень не оминути, однак дії роботодавця мають засвідчити, що він справді вживав заходів для працевлаштування осіб з урахуванням, зокрема, переважного права на залишення на роботі, а також кваліфікаційних вимог до посади, позаяк в цій справі йдеться про державну службу.

Оскільки зміст спірного наказу не містить жодних обґрунтувань з приводу надання переваг звільненню перед переведенням по відношенню до позивача, у суду відсутні підстави вважати, що при прийнятті згаданого наказу було дотримано критерію обґрунтованості.

Також, як на час попередження про звільнення, так і на момент звільнення позивача, відповідач мав реальну можливість перевести позивача на посаду заступника начальника відділу державного контролю за безпекою на транспорті у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, враховуючи той факт, що така посада була вакантною.

Доводи відповідача щодо обов`язковості проведення конкурсу для переводу позивача на вищевказану посаду, не відповідають вимогам вимогам ст.41 Закону України «Про державну службу», відповідно до якої державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення.

Наведене вказує на те, що керівник, приймаючи рішення про звільненні позивача, обрав найбільш несприятливі наслідки для нього, хоча мав можливість сприяти реалізації його права на переведення.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про те, що спірний наказ не відповідає згаданим критеріям правомірності.

Внаслідок викладеного, суд вважає протиправним рішення відповідача про звільнення позивача зі займаної посади, а тому оскаржуваний наказ №2093-к від 14.12.2020 року, визнає протиправним та скасовує, задовольняючи відповідну позовну вимогу.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на зазначене, звільнення позивача було незаконним, а відтак порушене право позивача підлягає захисту.

Вирішуючи питання щодо способу захисту даного порушеного права позивача, апеляційний суд зазначає наступне.

Матеріалами справи встановлено, що у спірних правовідносинах мала місце саме реорганізація шляхом злиття Управління Укртрансбезпеки у Львівській області, Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області та Управління Укртрансбезпеки у Івано-Франківській області в Західне міжрегіональне управління Укртрансбезпеки та утворено відділи державного контролю за безпекою на транспорті та відділи надання адміністративних послуг зокрема і у Закарпатській області.

Згідно абзацу 2 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Аналізуючи вищевказану постанову Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року та положення ст.ст.36, 40 КЗпП України, суд приходить до переконання про те, що позивач підлягає поновленню саме на посаді начальника в Управлінні Укртрансбезпеки у Закарпатській області.

Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо завдань адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Повноваження щодо призначення працівника в порядку переведення на відповідну посаду, згідно із затвердженим штатним розписом в новоствореній юридичній особі, яка є правонаступником роботодавця, є винятковою компетенцією відповідача і суд, як орган, що розглядає трудовий спір, не повинен і не може втручатись у здійснення дискреційних повноважень державного органу.

Відтак, вимога позивача про зобов`язання поновлення позивача на рівнозначній посаді в новоутвореній юридичній особі та рішення суду про таке поновлення є передчасними.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 809/2537/15.

Неможливість поновлення незаконно звільненої в ході реорганізації особи в новоутвореній організації підтверджується також іншими рішеннями Верховного Суду, зокрема постановою від 31.07.2019 року у справі № 809/4122/15, від 07.08.2019 року у справі № 442/61/16-ц.

Виходячи із викладених вище висновків, ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області з 05.01.2021 року.

Відповідно до ч.5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24.12.1999 №13» зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до наданої відповідачем довідки про середньоденну заробітну плату №04/21 від 14.07.2021 року, середньоденна заробітна плата позивача за останні два перед звільненням місяці складала 851,43 грн., а середньомісячна 18305,74 грн.

Відповідно до кількості робочих днів, що минули за час вимушеного прогулу позивача, стягненню на його користь підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.01.2021 року по 30.09.2021 року включно (185 робочих днів) у загальній сумі 157514,55 грн. (сума вказана без утримання податку та інших обов`язкових платежів).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 частково.

Оскільки судом прийнято рішення про поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд вказує, що пунктами 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Підстави для розподілу судових витрат на дату прийняття рішення відсутні, оскільки судовий збір не сплачувався позивачем.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті (проспект Перемоги, буд. 14, м. Київ 135, 01135, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті № 2093-к від 14.12.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області з 05.01.2021 року.

4. Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 січня 2021 року по 30 вересня 2021 року в розмірі 157514,55 грн.

5. Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 18305,74 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 11 жовтня 2021 року.

СуддяЯ. М. Калинич