Справа № 200/8480/21
Суддя: Циганенко А.І.
Дата ухвалення: 2021-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 р. Справа№200/8480/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Циганенка А.І., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

06 липня 2021 року шляхом надіслання поштою позивач, ОСОБА_1 , подав до суду адміністративний позов до відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 09 грудня 2020 року за №146;

- зобов`язати відповідача зарахувати позивачу період роботи з 09 червня 1993 року по 05 серпня 2015 року та з 06 серпня 2015 року по 26 лютого 2020 року відповідно до статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та призначити пенсію за віком з урахуванням періодів роботи з 09 червня 1993 року по 05 серпня 2015 року та з 06 серпня 2015 року по 26 лютого 2020 року відповідно до статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», нарахування та виплату пенсії позивачу призначити з 05 березня 2020 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що в період 09.06.1993 по 05.03.2020 працював в ПрАТ «ММК ім.Ілліча», виконуючи роботи за Списком №1 робіт і професій, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. 05 березня 2020 року позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії відповідно до статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення». 11 березня 2020 року відповідач рішенням №12 відмовив в призначенні пенсії за статтею 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року по справі №200/3910/20-а були частково задоволені вимоги позивача до відповідача: визнані протиправним дії по відмові у призначенні пенсії відповідно до статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та скасовано рішення №12 від 11.03.2020 про відмову в призначенні пенсії, зобов`язано повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії від 05 березня 2020 року відповідно до статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахування правових висновків суду, викладених у цьому рішення, в решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням №146 від 09.12.2020 позивачу відмовлено із тих підстав, що він не досяг 50-ти років, оскільки пільговий стаж роботи з 09.06.1993 по 05.08.2015, з 06.08.2015 по 26.02.2020 зараховано не у відповідності до статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а у відповідності до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». На думку позивача, оскільки рішенням суду від 03.08.2020 була викладена правова позиція та судом встановлено, що він з 09.06.1993 по день звернення до відповідача виконував роботи у агломерації, тому позивач, як особа, яка безпосередньо була зайнята повний робочий день у агломерації, має право на пенсію незалежно від віку, так як він був зайнятий на цих роботах більше 25 років.

Відповідач подав відзив на адміністративний позов, в якому вимоги позивача не визнав, просив відмовити в їх задоволенні з наступних підстав. Для призначення пенсії відповідно до статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» позивачем були надані до управління довідки ПрАТ «ММК ім.Ілліча» та ТОВ «Метінвест-промсервіс» про те, що позивач працював повний робочий день, виконував роботу за професією, що передбачена Списком №1. Рішенням №12 від 11.03.2020 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з тим, що у позивача відсутній пільговий стаж.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.08.2020 по справі №200/3910/20-а управлінням було повторно розглянуто заяву позивача від 05.03.2020 відповідно до статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та 09.12.2020 прийнято рішення №146 про відмову в призначенні пенсії.

Відповідно до записів у трудовій книжці позивач в період з 09.06.1993 по 05.08.2015 працював на посаді слюсаря-ремонтника металургійного обладнання, в період з 06.08.2015 по 31.01.2020 на посаді слюсар-ремонтник по ремонту газового обладнання. Згідно з листом ПрАТ «ММК ім.Ілліча» позивач з 09.06.1993 по 05.08.2015 працював на комбінаті слюсарем-ремонтником металургійного устаткування, кисневопроводів, промбункерів дільниці з ремонту енергетичного устаткування №2 агломераційної фабрики.

Постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 №10 затверджено Список №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах та Список №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників зі шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Професія «слюсар-ремонтник», за якою працював позивач, віднесена до Списку №1 та дає право на пенсію за віком на пільгових умовах. В спірні періоди позивач працював на посаді слюсаря - ремонтника агломерації, а не агломератником, його загальний стаж роботи становить 29 років 10 місяців 14 днів.

Стаж роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії відповідно до статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у позивача відсутній, стаж роботи на посадах , які дають право на призначення пенсії відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Список №1) - 26 років 7 місяців 24 дні. Враховуючи, що загальний стаж роботи позивача становить більше 25 років, з них не менше 10 років на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1, останній згідно з діючими нормами набуде право на призначення пенсії з 02.10.2023.

13 липня 2021 року позивачу поновлений строк звернення до суду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначений за правилами загального позовного провадження.

13 вересня 2021 року закрито підготовче провадження і справу призначено до судового розгляду по суті на 28 вересня 2021 року.

У судове засідання, призначене на 28 вересня 2021 року, сторони не прибули, про дату час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили.

Оскільки немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), та відсутня потреба заслуховувати свідка чи експерта, і всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд, керуючись частиною 9 статті 209 КАС України, вирішив розглянути справу у письмовому провадженні.

Частиною 4 статті 243 КАС України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті (частина 2 статті 193 КАС України).

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України НОМЕР_1 , виданого 14 квітня 1998 року Іллічівським РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області, РНОКПП НОМЕР_2 (а.с. 7-8).

05 березня 2020 року ОСОБА_1 подав заяву про призначення пенсії за віком на пільгових умовах Список №1 (зв. бік а.с. 15).

Згідно із записами в трудовій книжці НОМЕР_3 ОСОБА_1 з 09 червня 1993 року прийнятий в ПрАТ «ММК ім.Ілліча» до агломераційної фабрики та виконував роботи у агломерації.

15 грудня 2014 року був переведений до цеху сервісного обслуговування агломераційної фабрики.

06 серпня 2015 року звільнений по переведенню до ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» та прийнятий на роботу в цех сервісного обслуговування аглофабрики слюсарем-ремонтником (а.с. 9-12).

Згідно з довідками №195 від 21.02.2020 ПрАТ «ММК ім.Ілліча» та №64 від 26.02.2020 ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» позивач виконував роботи у агломерації за професією робітник ремонтних служб, що дають право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком №1 (а.с. 13-14).

03 серпня 2020 року рішенням Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/3910/20-а зобов`язано Маріупольське об`єднане Управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 05 березня 2020 року відповідно до статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахування правових висновків суду, викладених у цьому рішення (а.с. 59-63).

09 грудня 2020 року Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області прийнято рішення №146 про відмову в призначенні пенсії, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії відповідно до статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 працював на посаді слюсаря-ремонтника, а не агломератником (а.с. 16-17).

При ухваленні рішення суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-ХІІ) та Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закону №1058-ІV).

Закон №1788-ХІІ був ведений в дію з 01 січня 1992 року - в частині норм, що стосуються призначення і виплати пенсій та коригування рівнів пенсій, призначених до введення цього Закону; з 01 квітня 1992 року - в повному обсязі.

Згідно статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно з пунктом 1.1 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, в редакції наказу Міністерства соціальної політики №720/1642/5 від 06 жовтня 2014 року (далі - Інструкція), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до пункту 2.14 Інструкції якщо працівник має право на пенсію за віком на пільгових умовах, запис у трудовій книжці робиться на підставі наказу, виданого за результатами атестації робочих місць, і має відповідати найменуванню Списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення.

01 січня 2004 року набув чинності Закон №1058-ІV.

Відповідно до частини 2 статі 24 Закону №1058-ІV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Система персоніфікованого обліку була введена в дію 01 січня 2004 року на виконання Указу Президента України від 4 травня 1998 року № 401 «Про заходи щодо впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі обов`язкового державного пенсійного страхування» згідно постанов Кабінету Міністрів України №1854 від 12 грудня 2002 року та №303 від 12 березня 2003 року.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону №1788-ХІІ працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день […] в металургії, - за списком робіт і професій, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на цих роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень), - за умови, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 20 років.

Частиною 3 статті 114 Закону №1058-ІV встановлено, що працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день […] в металургії, - за списком робіт і професій, що затверджується Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на зазначених роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на таких роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень), - за умови, що вони були зайняті на таких роботах не менше 20 років.

В період з 26 січня 1991 року по 11 березня 1994 року на підставі постанови Верховної Ради України 12 вересня 1991 року №1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» на території України застосовувався Список №1 производств, работ, профессий, должностей и показателей на подземных работах, на работах с особо вредными и особо тяжелыми условиями труда, занятость в которых дает право на пенсию по возрасту (по старости) на льготных условиях, затверджений постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 №10.

В період з 11 березня 1994 року по 16 січня 2003 року застосовувався Список №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 №162.

З 16 січня 2003 року по 24 червня 2016 року застосовувався Список №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 №36.

З 24 червня 2016 року Список № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №461.

Згідно з пунктом 10 роз`яснень Міністерства соціального захисту населення України та Міністерства праці України №01-3/406-02-2 від 10.05.94 «Про порядок застосування Списків №1 і 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пенсію за віком на пільгових умовах» якщо в Списках № 1 і 2 передбачені слюсарі, електрики, електрослюсарі і електромонтери без зазначення характеру виконуваної ними роботи, то вони користуються правом на пільгову пенсію незалежно від того, зайняті вони ремонтом чи обслуговуванням устаткування в даному виробництві.

У всіх вище перелічених Списках №1 в розділах «металургійне виробництво», «підготовка руд, збагачення, окускування (агломерація, брикетування, огрудкування), випалювання руд і нерудних копалин», «чорна металургія» передбачена професія робітника «слюсар-ремонтник», «робітники ремонтних служб, зайняті ремонтом устаткування в місцях його встановлення на дільницях (робочих місцях) діючих виробництв», «слюсарі», «працівники, зайняті ремонтом устаткування в умовах діючого виробництва».

Отже, позивач виконував роботи в металургії за професією, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1.

На дату звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії (05 березня 2020 року) позивач був зайнятий на зазначених роботах 26 років 7 місяців 24 дня (а.с.30-31, 33-34).

Таким чином, позивач має право на пенсію незалежно від віку, оскільки був безпосередньо зайнятий повний робочий день на роботах в металургії більше 25 років за професією, яка включена до Списку №1, що затверджений Кабінетом Міністрів України.

З огляду на наведене, оскаржуване рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню.

Вимоги про зобов`язання відповідача зарахувати позивачу період роботи з 09 червня 1993 року по 05 серпня 2015 року та з 06 серпня 2015 року по 26 лютого 2020 року відповідно до статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не підлягають задоволенню, оскільки вказані періоди включені до страхового стажу за Списком №1 (а.с.30-31, 33-34).

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у цій справі, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

У випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення.

Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача ухвалити рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Статтею 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначений перелік підстав для призначення пенсії незалежно від віку.

Зобов`язання судом відповідача призначити пенсію незалежно від віку може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено наявність підстав для призначення такої пенсії.

Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірного рішення.

За приписами статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Тому, зважаючи на те, що позивач змушений вдруге звернувся до суду за захистом своїх порушених прав, і для прийняття рішення на користь позивача виконані всі вимоги, суд, з метою повного захисту порушених прав позивача, вважає за необхідне зобов`язати відповідача призначити та виплатити з 05 березня 2020 року ОСОБА_1 пенсію на підставі частини 1 статті 14 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення».

Судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем, підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача (частина 1 статі 139 КАС України).

Керуючись статтями 2, 5-10, 20, 22, 25, 72-76, 90, 132, 139, 143, 159, 193, 205, 241-246, 250, 251, 255, 291, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, б. 3; ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення №146 про відмову в призначенні пенсії, прийняте Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії відповідно до статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити та виплатити з 05 березня 2020 року ОСОБА_1 пенсію на підставі частини 1 статті 14 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений 12 жовтня 2021 року.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана в порядку та строки, встановлені статями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.І. Циганенко