Справа № 462/6341/20
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 462/6341/20 пров. № А/857/15064/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Большакової О.О., Гінди О.М.,

за участі секретаря судового засідання Петрунів В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 липня 2021 року (суддя Гедз Б.М., м. Львів, повне судове рішення складено 12 липня 2021 року) у справі за адміністративним позовом Представництва Американського об`єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Cоюзу до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Представництво Американського об`єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Cоюзу у жовтні 2020 року звернулося до суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), у якому просило визнати неправомірною та скасувати постанову заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про закінчення виконавчого провадження № 57955059 від 31.08.2020.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскільки боржник рішення суду не виконав, то законних підстав для закінчення виконавчого провадження немає, у зв`язку з чим винесена відповідачем постанова про закінчення виконавчого провадження позбавляє позивача, як стягувача у справі, права на виконання рішення суду, яке постановлено в його користь.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 липня 2021 року у справі №462/6341/20 позов задоволено. Визнано неправомірною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 31.08.2020 ВП № 57955059, винесену заступником начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Онишкевичем Р.І.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що державним виконавцем в ході примусового виконання виконавчого листа №462/3403/16-а від 26.07.2018 відповідно до передбаченого Законом України «Про виконавче провадження» порядку вчинено вичерпний необхідних заходів примусового характеру, направлених на своєчасне та повне виконання рішення суду. Зокрема 15.05.2019 державним виконавцем виносились постанови про накладення штрафу на боржника за невиконання рішення суду у розмірі 5100 грн. та зобов`язано повторно виконати вимоги виконавчого документа у визначені законом строки; вимогою державного виконавця від 17.02.2020 повторно зобов`язано боржника виконати рішення суду та надати документальне підтвердження виконання; вимогою від 08.07.2020 попереджено боржника про кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду. 31.07.2020 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на боржника за невиконання рішення суду у подвійному розмірі 10200 грн. та 04.08.2020 державним виконавцем скеровано пакет документів із поданням (повідомленням) про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо боржника за ознаками злочину, передбаченого ст. 382 КК України до Галицького ВП ГУ НП у Львівській області. Враховуючи наведене, на виконання імперативних норм ст. 63 Закону, державним виконавцем 31.08.2020, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином, дії державного виконавця були вжиті в межах та у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження», постанова про закінчення виконавчого провадження винесена відповідно до вимог чинного законодавства, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017 апеляційну скаргу Львівської міської ради на постанову Залізничного районного суду м. Львова від 08.06.2017 задоволено частково. Постанову Залізничного районного суду м. Львова від 08.06.2017 у справі № 462/3403/16-а скасовано та винесено нову, якою позовні вимоги задоволено частково. Визнано бездіяльність виконавчого комітету Львівської міської ради в частині організації та встановлення меж території історико-культурного призначення Старого єврейського кладовища у порядку визначеному Постановою КМУ №1094 від 25.08.2004 протиправною. Зобов`язано Львівську міську раду дати дозвіл замовнику Об`єднанню Комітетів Євреїв Колишнього Радянського Союзу та Представництву Американського Об`єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу на розробку проекту землеустрою.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 травня 2018 року касаційну скаргу Львівської міської ради залишено без задоволення. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року у цій адміністративній справі № 462/3403/16-а залишено без змін.

На виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду 26 липня 2018 року Залізничним районним судом м. Львова видано виконавчий лист № 462/3403/16-а, згідно з яким зобов`язано Львівську міську раду дати дозвіл замовнику Об`єднанню Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу та Представництву Американського Об`єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу на розробку проекту землеустрою.

Згідно з матеріалами виконавчого провадження №57955059 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Романом Н.О. 03.01.2019 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №57955059 з виконання виконавчого листа №462/3403/16-а, виданого 26.07.2018, копію якого для виконання скеровано Львівській міській раді.

Згідно з відповіддю Департаменту містобудування від 21.03.2019 проект ухвали «Про надання Об`єднанню Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу та Представництву Американського Об`єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки обмеженої вулицями Я.Рапопорта, Базарної, Броварної, Клепарівської» розглядався Львівською міською радою на пленарному засіданні сесії 11.03.2019 та не набрав необхідної кількості голосів депутатського корпусу на підтримку.

Постановою державного виконавця від 15.05.2019 у зв`язку із відмовою Львівською міською радою у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, для утримання та збереження місць давніх поховань Старого Єврейського кладовища, за невиконання без поважних причин рішення накладено на боржника Львівську міську раду штраф на користь держави у розмірі 5100 грн.

21.01.2020 виконавче провадження № 57955059 передано на виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Державними виконавцями Відділу примусового виконання рішень, в межах виконавчого провадження № .02.2020, 08.07.2020 Львівській міській раді скеровувалась вимога державного виконавця в порядку ст.18 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою державного виконавця від 31.07.2020 у зв`язку із ухвалою Львівської міської ради від 28.04.2020 про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для утримання та збереження місць давніх поховань Старого єврейського кладовища та невиконанням рішення суду накладено на боржника (Львівську міську раду) штраф у розмірі 10200 грн.

31.08.2020 заступником начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), керуючись п. 11 частини 1 статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, згідно з якою встановлено, що постановами державного виконавця від 15.05.2019 та 31.07.2020 на боржника накладено штрафи у розмірі 5100 грн. та 10200 грн. Поряд з тим, 04.08.2020 на адресу Галицького ВП ГУ НП у Львівській області скеровано подання про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно боржника за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 382 КК України.

Вважаючи постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження неправомірною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що самі по собі вчинені державним виконавцем виконавчі дії (перевірка виконання судового рішення, винесення постанов про накладення на боржника штрафу та надіслання подання про вчинення злочину) є належними заходами виконання судового рішення, однак у свою чергу, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно й за відсутності реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання, а тому підстави для закінчення виконавчого провадження відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які проводяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначений цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Пунктом 9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно з частиною 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Судом встановлено, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017, яка набрала законної сили, визнано бездіяльність виконавчого комітету Львівської міської ради в частині організації та встановлення меж території історико-культурного призначення Старого єврейського кладовища у порядку визначеному Постановою КМУ № 1094 від 25.08.2004 протиправною. Зобов`язано Львівську міську раду дати дозвіл замовнику Об`єднанню Комітетів Євреїв Колишнього Радянського Союзу та Представництву Американського Об`єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу на розробку проекту землеустрою.

Так, статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з пунктом 1 частини 1статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

На виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017 Залізничним районним судом м. Львова 26.07.2019 видано виконавчий лист №462/3403/16-а.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови № 57955059 від 31.08.2020 державний виконавець дійшов висновку, що виконавче провадження підлягає закінченню на підставі п.11 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження». Пунктом 11 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" серед підстав для закінчення виконавчого провадження передбачено надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Згідно з частинами 1-3 статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш, як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

В апеляційній скарзі скаржник покликається на те, що державним виконавцем в ході примусового виконання вжито вичерпних заходів для виконання рішення суду, а саме: на боржника накладено штрафи за невиконання рішення суду та, у зв`язку із повторним невиконанням без поважних причин боржником рішення суду, направлено повідомлення до правоохоронних органів, так як законодавча процедура примусового виконання судового рішення передбачає, у разі неможливості його виконання в межах процесуального законодавства із застосуванням положень Закону України «Про виконавче провадження», переводить ці правовідносини у галузь, яка регламентується кримінальним процесуальним законодавством, що надає можливість більш ефективного захисту стягувачем своїх порушених прав. Так, у разі визнання його потерпілим, стягувач може заявляти цивільний позов в межах кримінального провадження.

Однак колегія суддів апеляційного суду, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, вважає, що накладення державним виконавцем на боржника штрафу та подальше скерування ним повідомлення до правоохоронних органів про притягнення боржника до кримінальної відповідальності не може свідчити про вжиття державним виконавцем вичерпних заходів примусового виконання рішення і не свідчить про неможливість його виконання, а є лише видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання рішенням суду.

Так, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постанові від 18 червня 2019 року у справі №826/14580/16 (пункти 40-43) підтримав правову позицію, відповідно до якої накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.

За цією позицією накладення штрафів та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Тож звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.

Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника, не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.

Здійснюючи примусове виконання судових рішень немайнового характеру, за якими боржники зобов`язані особисто вчинити певні дії, державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру після внесення відповідного подання, і не може вийти за межі наданих йому повноважень та діяти лише в спосіб, установлений Законом, оскільки сам факт направлення подання до правоохоронних органів не є безумовною підставою для закінчення виконавчого провадження.

Така ж правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 461/6978/19.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Європейський суд з прав людини (надалі - «ЄСПЛ») у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Також ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс ("Піалопулос та інші проти Греції", "Юрій Миколайович Іванов проти України", "Горнсбі проти Греції").

З огляду на вказане можна дійти висновку, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

За таких обставин, на переконання колегія суддів апеляційного суду, самі по собі вчинені державним виконавцем виконавчі дії (перевірка виконання судового рішення, винесення постанов про накладення на боржника штрафу та надіслання подання про вчинення злочину) є належними заходами виконання судового рішення, однак у свою чергу, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно й за відсутності реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання, а тому підстави для закінчення виконавчого провадження у спірному випадку відсутні.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що постанова заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про закінчення виконавчого провадження №57955059 від 31.08.2020 є неправомірною, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 липня 2021 року у справі №462/6341/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. О. Большакова
О. М. Гінда