Справа № 380/10821/20
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2021-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року справа №380/10821/20 провадження № П/380/11056/20

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Коморний О.І.,

секретар судового засідання Наум`як Х.О.,

за участю:

представник позивача Чубак Н.В.

представника відповідача Потопальський Б.М.

представник позивача за зустрічним позовом Потопальський Б.М.

представник відповідача за зустрічним позовом Ворошилова Н.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Головного управління ДПС у Львівській області про стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу та зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Львівській області.

Обставини справи.

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Головного управління ДПС у Львівській області про стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу в сумі 406248,79 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що фізична особа ОСОБА_1 має податковий борг перед бюджетом, який складається із сум податкових зобов`язань по податку на доходи фізичних осіб та військового збору, що складається із основного платежу, штрафних санкцій, пені. Вказує, що заборгованість згідно карток особових рахунків та довідки про заборгованість №7540/9/13-01-13-04 від 18.09.2020 року складає 406248,79 гривень. Вказана основна сума податкового боргу виникла на підставі: 1. По податку на доходи з фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування - 375011,96 грн.: податкове повідомлення-рішення № від 22.04.2020 року на суму 340994,39 грн , винесене на підставі акта про результати перевірки №411/33.6-03/ НОМЕР_1 від 28.02.2020 року; податкове повідомлення-рішення № від 22.04.2020 року на суму 170,00 грн, винесене на підставі акта про результати перевірки №411/33.6-03/ НОМЕР_1 від 28.02.2020 року. Та згідно зворотного боку облікової картки платника пеня на суму 33847,57 грн. Також, військовий збір - 31236,83 грн податкове повідомлення-рішення № від 22.04.2020 на суму 28416,20 грн, винесене на підставі акта про результати перевірки №411/33.6-03/ НОМЕР_1 від 28.02.2020. Вказує, що згідно зворотного боку облікової картки платника наявна пеня на суму 2820,63 грн. Також відповідно до ст.59 Податкового кодексу України ГУ ДПС у Львівській області винесено податкову вимогу від 03.07.2020 року №94670-51, яку надіслано платнику податків.

Ухвалою суду від 11 грудня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами справи відповідно до частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою суду від 01 лютого 2021 року продовжено строк для надання відзиву.

ОСОБА_1 подав зустрічний позов про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Львівській області, відповідно до змісту якого, просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області № від 22.04.2020;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області № від 22.04.2020;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області № від 22.04.2020.

В обґрунтування зазначив, що згідно з Актом від 28.02.2020 № 411/33.6-03/ НОМЕР_1 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів фізичною особою платником податків ОСОБА_1 РНКОПП НОМЕР_1 » копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки від 11.02.2020 р. № 962, а також письмове повідомлення від 11.02.2020 року № 90 про дату початку та місце проведення документальної позапланової невиїзної перевірки надіслано фізичній особі платнику податків ОСОБА_1 11.02.2020 р. рекомендованим листом з повідомленням про вручення (квитанція № 010 від 11.02.2020 року). Перевірка проводилась з 24.02.2020 по 25.02.2020 без присутності ОСОБА_1 . Вказує, що відповідачем за зустрічним позовом, як суб`єктом владних повноважень, не доведено, що до початку проведення контрольного заходу, а саме 24 лютого 2020 року, у нього була наявна інформація про вручення у порядку, визначеному статтею 42 ПК України, копії наказу про проведення контрольного заходу, адже в матеріалах справи відсутні документи, які б засвідчили факт отримання відповідного наказу платником податків, або надходження від пошти відповідного повідомлення про вручення із зазначенням причини невручення поштового конверта, в якому знаходився наказ, чи інші належні докази саме до початку проведення відповідної перевірки, як того вимагає імперативна норма пункту 79.2 статті 79 ПК України. Вказує, що відповідач за зустрічним позовом зазначає, що за результатами перевірки встановлено, що ОСОБА_1 за 2018 рік отримав дохід від АТ УкрСиббанку вигляді анулювання (прощення) основної суми боргу (кредиту) на суму 1515530,59 грн, в результаті чого занизив податок на доходи фізичних осіб та занизив військовий збір. У постанові Верховного Суду від 05 листопада 2018 року у справі № 817/2244/14 викладено правову позицію, згідно з якою оскільки позивачем сплачено більшу суму коштів, ніж було отримано ним в якості кредиту, це, в свою чергу, не може призвести до збільшення загального майнового стану позивача, забезпечення приросту його активів у тій чи іншій формі. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 заявляє, що і в його ситуації він фактично за кредитним договором сплатив більше, ніж отримав, і надасть пов`язані з цим докази після отримання необхідної інформації від АТ УкрСиббанк.

Ухвалою суду від 09 лютого 2021 року прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Львівській області.

Головне управління ДПС у Львівській області подало відзив на зустрічний позов в якому зазначило зокрема, що контролюючим органом виконано обов`язок, покладений на нього пунктом 79.2 ст. 79 КАС України та направлено 11.02.2020 позивачу за податковою адресою рекомендованим листом з повідомленням про дату початку перевірки.

Ухвалою суду від 19 травня 2021 року відмовлено в залишенні зустрічного позову без розгляду.

01.06.2021 до суду надійшов відзив на первісну позовну заяву в якому зазначено зокрема, що 04 серпня 2008 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» (Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник) уклали Договір про надання споживчого кредиту № 0 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення). Згідно з п. 1.1 цього Договору, Банк зобов`язується надати Позичальнику однією сумою, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 100000,00 (Сто тисяч) доларів США 00 цнт. та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим Договором. 04 серпня 2008 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець) уклали Договір іпотеки. У Договорі іпотеки міститься визначення Кредитного договору це договір про надання споживчого кредиту № 0 від 04 серпня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 (Боржник) та Іпотекодержателем, в забезпечення виконання грошових зобов`язань за яким укладається даний Договір. Згідно з п. 1.1 Договору іпотеки, Іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 2098401. Квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 67,6 (шістдесят сім цілих шість десятих) кв.м. та кухні. Згідно з наявним у матеріалах справи повідомленням про анулювання боргу (вих. № 24-2-03-04/354 від 16.10.2018 р.), Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (правонаступник Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк») повідомило ОСОБА_1 про анулювання заборгованості за Кредитним договором № 0 від 04.08.2008 р., зокрема, суми основного боргу (кредиту) 54265,31 доларів США, що складає 1515530,59 гривень по курсу НБУ станом на 16.10.2018 р. Станом на 16 жовтня 2018 р. кредитор (АТ «УкрСиббанк») не перебував у процедурі банкрутства, що підтверджується відповідним витягом з ЄДРПОУ. 28 листопада 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулось до Галицького районного суду м. Львова із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 04.08.2008 р., зокрема, 54265,31 дол. США заборгованості за кредитом, у тому числі простроченої заборгованості у розмірі 11923,31 дол. США за строк з 06.01.2015 року по 25.11.2015 року, про що вказано у позовній заяві.

24.06.2021 на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від ГУ ДПС у Львівській області.

29.06.2021 на адресу суду надійшов відзив на первісну позовну заяву.

30.06.2021 на адресу суду надійшли додаткові пояснення від представника ОСОБА_1

06.07.2021 на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на первісну позовну заяву.

Ухвалою суду від 14 липня 2021 року закрито підготовче провадження та призначення справу до судового розгляду

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та

встановив:

Головним управлінням ДПС у Львівській області у період з 24.02.2020 по 25.02.2020 проведено перевірку документальну позапланову перевірку з питань дотримання вимог податкового законодавства, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів фізичною особою платником податків ОСОБА_1 РНКОПП НОМЕР_1 за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 про що 28.02.2020 складено акт №411/33.6-03/ НОМЕР_1 (а.с.10-11).

За наслідками проведеної перевірки Головним управлінням ДПС у Львівській області 22.04.2020 прийнято:

- податкове повідомлення-рішення № від 22.04.2020 року за платежем Податок на доходи фіз. осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на суму 340994,39 грн (272795,51 основний платіж, 68198,88 штрафна (фінансова) санкція (а.с.7);

- податкове повідомлення-рішення № від 22.04.2020 за платежем Військовий збір на суму 28416,20 грн (22732,96 основний платіж, 5683,24 штрафна (фінансова) санкція (а.с.7);

- податкове повідомлення-рішення № від 22.04.2020 року про застосування штрафу на суму 170,00 грн (а.с.8).

Вказані податкові повідомлення рішення прийняті згідно викладених у акті перевірки висновків про порушення позивачем:

- абз. «д» пп.164.2.17 п. 164.2 ст.164, п.167.1 ст. 167 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI із змінами та доповненнями донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2018 рік на загальну суму 272795,51 грн.;

- п.п.49.18.4 п.49.18 ст.49, п. «в» п.176.1 ст. 176, п. 179.1 ст. 179 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI із змінами та доповненнями встановлено не подання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік;

- пп.1.2 пп.1.3 пп.1.5 пп.1.6 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Кодексу, пп.168.1.1, пп.168.1.2. п.168.1 ст. 168 Закону України від 28.12.2014р. №71-VIII «Про внесення змін до податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» в результаті чого донарахованого військового збору за 2018 рік на загальну суму 22732,96 грн.

Таких висновків Головне управління ДПС у Львівській області дійшло з огляду на встановлення за наслідками перевірки отримання ОСОБА_1 доходу від АТ «Укрсиббанк» у вигляді анулювання (прощення) основної суми боргу (кредиту) на загальну суму 1515530,59 грн в результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб та занижено військовий збір.

У подальшому відповідно до ст.59 Податкового кодексу України ГУ ДПС у Львівській області винесено податкову вимогу від 03.07.2020 року №94670-51, яку надіслано платнику податків (а.с.6).

Оскільки ОСОБА_1 самостійно податковий борг не сплатив, ГУ ДПС у Львівській області звернулося за його стягненням до суду.

ОСОБА_1 не погоджується із рішенням контролюючого органу про нарахування податкових зобов`язань та вимогою про їх стягнення, відтак звернувся до суду з зустрічним позовом за захистом свої прав та інтересів.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Предметом доказування відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Податковий кодекс України у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі ПК України) відповідно до п. 1.1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до ст. 20.1.1 ПК України відповідачу надано право запрошувати платників податків або їх представників для перевірки правильності нарахування та своєчасності сплати податків та зборів, дотримання вимог іншого законодавства, здійснення контролю за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. Письмові повідомлення про такі запрошення надсилаються в порядку, встановленому статтею 42 цього Кодексу, не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня запрошення рекомендованими листами, в яких зазначаються підстави запрошення, дата і час, на які запрошується платник податків (представник платника податків).

Органи державної податкової служби згідно п.75.1 ст.75 ПК України мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться органами державної податкової служби в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на органи державної податкової служби.

Документальною перевіркою згідно із п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Відповідно до п. 79.2. ст. 79 ПК України, документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Відповідно до п. 79.3. ст. 79 ПК України, присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.

Відповідно до п. 42.1. статті 42 ПК України, податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу.

Відповідно до п. 42.2. статті 42 ПК України, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення (п.42.4 ст.42 Податкового кодексу України).

Відповідно до п.116 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 р. № 270 у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження.

Судом з матеріалів справи встановлено, що в змісті акту перевірки зазначено : «копія наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 11.02.2020р. № 962, а також письмове повідомлення від 11.02.2020 року № 90 про дату початку та місце проведення документальної позапланової невиїзної перевірки надіслано фізичній особі-платнику 24 податків ОСОБА_1 11.02.2020р. рекомендованим листом з повідомленням про вручення (квитанція № 010) (а.с.10).

Таким чином, останній день строку, протягом якого пошта зобов`язана вручити рекомендований лист, та після спливу якого вважатиметься належним чином вручений наказ та повідомлення - 11.03.2020.

У матеріалах справи відсутні докази вручення надісланого наказу та повідомлення до початку проведення перевірки, натомість міститься довідка про повернення за закінченням встановленого строку зберігання із відміткою 21.03.2020 (а.с.74).

Отже документальна позапланова невиїзна перевірка розпочата 24.02.2020 податковим органом до закінчення встановленого строку для отримання позивачем копії наказу та письмового повідомлення про проведення перевірки.

Водночас, незважаючи на не обов`язкову присутність платника податків під час невиїзної перевірки, останній має право бути присутнім під час проведення перевірок та надавати пояснення з питань, що виникають під час таких перевірок, ознайомлюватися та отримувати акти (довідки) перевірок, проведених контролюючими органами, перед підписанням актів (довідок) про проведення перевірки, у разі наявності зауважень щодо змісту (тексту) складених актів (довідок) підписувати їх із застереженням та подавати контролюючому органу письмові заперечення в порядку, встановленому цим Кодексом (пп. 17.1.6 п. 17.1 ст. 17 Податкового кодексу України).

Такий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду від 19.03.2019 у справі № 804/15542/13, та постановою Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 804/4595/15.

Як встановлено судом та не доведено податковим органом протилежного, податковий орган в порушення норм ст.42, п.2 ст.79 Податкового кодексу України розпочав і провів перевірку без повідомлення фізичної особи ОСОБА_1 про проведення такої та без вручення наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.

У Постанові Верховного Суду від 12.08.2020 р. у справі № 160/2116/19 суд зазначив, що: «передбачений п. 42.2 ст. 42 ПКУ спосіб вручення наказу та повідомлення щодо проведення контрольного заходу надає відповідачу можливість обирати альтернативні шляхи направлення документів платнику податків, а саме: або засобами електронного зв`язку, або шляхом вручення особисто платнику чи його представнику, або засобами поштового зв`язку. При цьому у разі обрання податковим органом останнього способу надіслання поштової кореспонденції та якщо поштова служба не може вручити платнику податків відповідного документа, такий документ вважається врученим у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Отже, платник податків вважається також ознайомленим із наміром про проведення перевірки у разі неможливості вручення йому відповідних документів після проставлення поштовим органом відповідної позначки.

При цьому зазначені вище положення податкового законодавства не дають підстави вважати, що законодавець ототожнює такі поняття, як «вручення» та «надіслання» наказу в розумінні належного повідомлення про проведення перевірки».

Верховний Суд у вказаному рішенні звертає увагу на те, що «невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, і завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку. Тому вимога, яку ПКУ ставить до контролюючого органу, щодо необхідності пересвідчитись, чи вручено платнику податків у визначений законодавством спосіб копію наказу про проведення невиїзної документальної перевірки, кореспондує з чітко зазначеними в ст. 17 ПКУ правами платника податків, а саме:

- право бути присутнім під час проведення перевірок;

- право подавати письмові звернення щодо проведення замість документальної невиїзної перевірки документальну виїзну.

З урахуванням наведеного обставина належного вручення наказу про проведення невиїзної перевірки входить до предмета доказування для цілей вирішення цього спору.

Водночас податковий орган як суб`єкт владних повноважень зобов`язаний був пересвідчитись про вручення платнику податків відповідного наказу про початок проведення перевірки щодо нього. Адже тільки виконання цих умов надає право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки».

Аналогічна позиція Верховного Суду викладена у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року в справі № 640/19902/18.

Верховний Суд у постанові від 12.06.2018 року у справі №821/597/17 зазначив, що відповідно до пункту 79.1 статті 79 Податкового кодексу України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом. З огляду на буквальний аналіз вказаних норм, Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки, невиконання вимог пункту 79.2 статті 79 Податкового кодексу України призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Дані перевірок результатів діяльності платника податків є необхідною передумовою для прийняття податкових повідомлень-рішень, рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється контролюючими органами, про що безпосередньо зазначено в нормах згідно яких прийняті акти індивідуальної дії, що є предметом позову у цій справі.

Верховний Суд зазначає, що акт перевірки, отриманий в результаті документальної невиїзної перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, якщо він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Податкові повідомлення-рішення, рішення, вимога прийняті за наслідками незаконної перевірки на підставі акту перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.

Неприйнятним є також спосіб встановлення податковим органом правопорушення стосовно витрат сформованих позивачем, без перевірки документів, адже у будь-якому випадку документальна перевірка вимагає дослідження документів, на підставі яких встановлюються податкові правопорушення. Порушення способу перевірки доводить неналежне виконання контрольної функції податковим органом та унеможливлює прийняття будь-яких рішень за наслідками не проведення перевірки. Документальний спосіб дослідження у будь-якому випадку передбачає документи, як предмет такого дослідження, висновок податкового органу про податкове правопорушення по факту відсутності документів можливій виключно у випадку їх ненадання податковому органу платником податку під час проведення належної перевірки.

З огляду на зазначене, з наказом про проведення перевірки, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог пункту 79.2 статті 79 ПК України призводить до визнання перевірки протиправною та відсутності правових наслідків такої, а саме компетенції у податкового органу на прийняття акту індивідуальної дії, тобто податкового повідомлення- рішення.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16.01.2018 у справі 826/442/13-а, від 20.03.2018 у справі №810/1438/17, від 06.02.2018 у справі № 802/1241/17-а, від 21.02.2018 у справі № 821/371/17 та від 25.06.2018 у справі № 819/1355/17, відповідно до яких податкове повідомлення-рішення, прийняте на підставі незаконної перевірки не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 86.1. статті 86 Податкового кодексу України, результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Відповідно до пункту 86.4. статті 86 Податкового кодексу України, акт (довідка) документальної невиїзної перевірки складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючого органу, які проводили перевірку, та реєструється у контролюючому органі протягом п`яти робочих днів з дня, що настає за днем закінчення установленого для проведення перевірки строку (для платників податків, які мають філії та/або перебувають на консолідованій сплаті, - протягом 10 робочих днів).

Акт (довідка) документальної невиїзної перевірки не пізніше наступного робочого дня після його реєстрації вручається особисто платнику податків чи його представникам або надсилається у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу. У разі відмови платника податків або його представників від підписання акта (довідки) перевірки посадовими особами контролюючого органу складається відповідний акт, що засвідчує факт такої відмови. Відмова платника податків або його представників від підписання акта перевірки не звільняє такого платника податків від обов`язку сплатити визначені контролюючим органом за результатами перевірки грошові зобов`язання. Заперечення по акту перевірки розглядаються у порядку і строки, передбачені пунктом 86.7 цієї статті. Податкове повідомлення-рішення приймається у порядку і строки, передбачені пунктом 86.8 цієї статті.

За положеннями пункту 86.7 статті 86 Податкового кодексу України у разі незгоди платника податків або його законних представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки, вони мають право подати свої заперечення до контролюючого органу за основним місцем обліку такого платника податків протягом п`яти робочих днів з дня отримання акта (довідки). Такі заперечення розглядаються контролюючим органом протягом п`яти робочих днів, що настають за днем їх отримання (днем завершення перевірки, проведеної у зв`язку з необхідністю з`ясування обставин, що не були досліджені під час перевірки та зазначені у зауваженнях), та платнику податків надсилається відповідь у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень. Платник податку (його уповноважена особа та/або представник) має право брати участь у розгляді заперечень, про що такий платник податку зазначає у запереченнях.

У разі якщо платник податку виявив бажання взяти участь у розгляді його заперечень до акта перевірки, контролюючий орган зобов`язаний повідомити такого платника податків про місце і час проведення такого розгляду. Таке повідомлення надсилається платнику податків не пізніше наступного робочого дня з дня отримання від нього заперечень, але не пізніше ніж за два робочих дні до дня їх розгляду.

Участь керівника відповідного контролюючого органу (або уповноваженого ним представника) у розгляді заперечень платника податків до акта перевірки є обов`язковою. Такі заперечення є невід`ємною частиною акта (довідки) перевірки.

Рішення про визначення грошових зобов`язань приймається керівником контролюючого органу (або його заступником) з урахуванням результатів розгляду заперечень платника податків (у разі їх наявності). Платник податків або його законний представник може бути присутнім під час прийняття такого рішення.

Згідно з пунктом 86.8 статті 86 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення приймається керівником контролюючого органу (його заступником) протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень (за результатами фактичної перевірки - з дня реєстрації (надходження) акта такої перевірки до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків), а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що платник податків, отримавши акт перевірки, має право протягом п`яти робочих днів подати заперечення на такий акт із викладенням мотивів незгоди з висновками акта перевірки, які обов`язково повинні враховуватися контролюючим органом при прийнятті рішень про визначення грошових зобов`язань.

Такий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі №815/2175/16 (адміністративне провадження №К/9901/28955/18)

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази вручення ОСОБА_1 акта перевірки від 28.02.2020, на підставі якого прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення, а є лише докази його надсилання та повернення за закінченням зберігання (а.с.12), чим позбавлено позивача права подати заперечення на такий акт із викладенням мотивів незгоди з висновками акта перевірки, які обов`язково повинні враховуватися контролюючим органом при прийнятті рішень про визначення грошових зобов`язань.

Таким чином, всупереч доводам податкового органу, ОСОБА_1 не отримав копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 11.02.2020 № 962, письмового повідомлення від 11.02.2020 року № 90 про дату початку та місце проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та акта перевірки від 28.02.2020 №411/33.6-03/ НОМЕР_1 та був позбавлений права взяти участь при проведенні перевірки та подати заперечення на акт для спростування зазначених у акті порушень.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, оскільки Головним управлінням ДПС у Львівській області порушено процедуру проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, то така перевірка є протиправною з відсутністю правових наслідків такої, відтак складений акт від 28.02.2020 №411/33.6-03/ НОМЕР_1 не може вважатися належним доказом, а відповідно прийняті на підставі цього акта перевірки податкові повідомлення - рішення від 22.04.2020 №, №, № є протиправними та підлягають скасуванню.

Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

З урахуванням встановлених фактичних обставин справи та норм діючого законодавства суд дійшов висновку, що позовні вимоги зустрічного позову належить задовольнити.

Суд також зазначає, що 23 квітня 2021 року набрав чинності Закон України від 13.04.2021 №1383-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб».

Внаслідок набрання чинності зазначеним законом в новій редакції почав діяти, зокрема, абзац 3 п. 165.1.55 ПК України:

« 165.1. До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи:

165.1.55... основна сума боргу (кредиту) платника податку за іпотечним кредитом в іноземній валюті, забезпеченим іпотекою житлової нерухомості, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності;».

З аналізу чинної редакції абзацу 3 п. 165.1.55 ПК України можна дійти висновку, що для застосування цієї норми необхідно встановити сукупність наступних умов:

1) платник податку отримав кредит у іноземній валюті;

2) отриманий платником податку кредит у іноземній валюті є іпотечним, тобто, був забезпечений іпотекою;

3) в іпотеку була передана житлова нерухомість;

4) відбулось прощення (анулювання) боргу платника податків за кредитним договором;

5) прощено основну суму кредиту (тіло кредиту);

6) прощення відбулось за самостійним рішенням кредитора, не пов`язаним з процедурою банкрутства;

7) прощення відбулось до закінчення строку позовної давності.

Судом встановлено, що 04 серпня 2008 року Акціонерний комерційний інноваційний банк УкрСиббанк» (Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник) уклали Договір про надання споживчого кредиту № 0 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) (а.с.150-157).

Згідно з п. 1.1 цього Договору, Банк зобов`язується надати Позичальнику однією сумою, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 100000,00 (Сто тисяч) доларів США 00 цнт. та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим Договором.

04 серпня 2008 року Акціонерний комерційний інноваційний банк УкрСиббанк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець) уклали договір іпотеки (а.с.158-163).

У Договорі іпотеки міститься визначення Кредитного договору - це договір про дання споживчого кредиту № 0 від 04 серпня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 (Боржник) та Іпотекодержателем, в забезпечення виконання грошових зобов`язань за яким укладається даний Договір.

Згідно з п. 1.1 Договору іпотеки, Іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер в Реєстрі прав власності на нерухоме майно - 2098401. Квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 67,6 (шістдесят сім цілих шість десятих) кв.м. та кухні.

Згідно з наявним у матеріалах справи повідомленням про анулювання боргу (а.с.80) Вих № 24-2-03-04/354 від 16.10.2018 p.), Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» правонаступник Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк») повідомило ОСОБА_1 про анулювання заборгованості за кредитним договором № 0 від 04.08.2008 p., зокрема, суми основного боргу (кредиту) 54265,31 доларів США, що складає 1515530,59 гривень по курсу НБУ станом на 16.10.2018 р.

Станом на 16 жовтня 2018 р. кредитор (AT «УкрСиббанк») не перебував у процедурі банкрутства, що підтверджується відповідним витягом з ЄДРПОУ (а.с.166-167).

Також судом встановлено, що 28 листопада 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулось до Галицького районного суду м. Львова із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від |04.08.2008 p., зокрема, 54265,31 дол. США заборгованості за кредитом, у тому числі простроченої заборгованості у розмірі 11923,31 дол. США за строк з 06.01.2015 року по 25.11.2015 року, про що вказано у позовній заяві (а.с.168-170).

Таке звернення до суду відбулося в межах трьохрічного строку позовної давності.

Позов AT «УкрСиббанк» залишено без розгляду ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23 листопада 2018 року в справі № 461/12063/15-ц і при розгляді справи обставини, пов`язані з позовною давністю, не встановлювались (а.с.171

Відповідно до ч.2-3 ст. 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З урахуванням викладеного, прощення 16.10.2018 боргу ОСОБА_1 відбулося під час перебування справи у суді, тобто прощення відбулось до закінчення строку позовної давності.

Відтак з огляду на чинну редакцію абзац 3 п. 165.1.55 ПК України ОСОБА_1 є платником до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу якого не включаються такі доходи як основна сума боргу (кредиту) платника податку за іпотечним кредитом в іноземній валюті, забезпеченим іпотекою житлової нерухомості, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності.

Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), зазначив, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Відповідно до цього ж рішення Конституційного Суду України дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалася лише в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України та інші). Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

У рішенні Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року №6-рп/2000 зазначено, що суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

У рішенні від 2 липня 2002 року №13-рп/2002 Конституційний Суд України повторив раніше викладені положення попередніх рішень, зокрема те, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп), і не поширюється на правовідносини, які виникли й закінчилися до набуття такої чинності (рішення Конституційного Суду України від 5 квітня 2001 року № 3-рп).

У рішенні ЄСПЛ від 3 квітня 2008 року у справі «Корецький та інші проти України» було зазначено, що навіть припускаючи, що положення закону було вірно розтлумачено судами та дане втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій у національному законодавстві, Суд нагадує, що вислів «передбачений законом» у другому пункті статті 11 Конвенції не лише вимагає, щоб дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, але також містить вимогу щодо якості закону.

Відповідно до рішення КСУ від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Відповідно до підпункту 5.4 п. 5 рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 № 5-рп/2005 із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

За загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило повинно надавати визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію лише на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Принцип незворотності дії в часі нормативно-правових актів знайшов своє закріплення і в ст. 7 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 1950 року, відповідно до якої нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом. Також не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення. Ця стаття не є перешкодою для судового розгляду, а також для покарання будь-якої особи за будь-яку дію чи бездіяльність, яка на час її вчинення становила кримінальне правопорушення відповідно до загальних принципів права, визнаних цивілізованими націями.

Виходячи із суті ст. 7 згаданої Конвенції, дія принципу незворотності дії закону в часі знаходяться в площині кримінального права.

Однак Європейський суд з прав людини у своїй практиці все ж застосовує широкий підхід до дії принципу незворотності дії закону в часі шляхом більш широкого розуміння захисту прав і свобод людини та застосування принципу верховенства права, не обмежуючись кримінально-правовим підходом до дії принципу незворотності дії закону в часі, а розширюючи дію цього принципу в галузевому розрізі права. Досить часто такому широкому підходу може слугувати й тлумачення Судом гарантованих Конвенцією прав і свобод людини через застосування принципу предмету та мети Конвенції.

Метою Конвенції, як вказується в численних рішеннях ЄСПЛ, є захист індивідуальних прав людини, а також розвиток ідеалів та цінностей демократичного суспільства. Крім того, часто Суд у своїх рішеннях посилається не лише на предмет і мету Конвенції, а застосовує для підсилення своєї позиції також слова її Преамбули про верховенство права у відповідності із Статутом Ради Європи.

У справі «Праведная проти Росії» від 18 листопада 2004 року російський місцевий суд при розгляді спору щодо порядку нарахування пенсії застосував наказ Міністерства праці РФ, виданий після прийняття рішення у справі, як підставу для перегляду власного рішення за нововиявленими обставинами. При цьому, якщо попереднє рішення винесено на користь позивачки, то в результаті перегляду вже на підставі цього наказу Мінпраці РФ у задоволенні її вимог було відмовлено. Оскільки ключовим питанням цієї справи було ретроспективне застосування відомчого некримінального нормативно-правового акту, що прямо не підпадає під дію статті 7 Конвенції, ЄСПЛ аналізував ситуацію, що склалася в контексті статті 6, яка гарантує право на справедливий суд. Суд одноголосно дійшов висновку, що це право було порушено.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року Суд нагадав, що ретроспективність цивільного законодавства категорично не заборонена нормами Конвенції і в даному випадку може бути застосована. Тим не менше, коли питання стосується ефективного засобу правового захисту, цей засіб правового захисту має існувати з достатньою мірою певності (див. Ухвала Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2002 року щодо прийнятності заяви Воробйової проти України). У зв`язку з цим Суд дотримується думки, що застосування зворотного в часі цивільного процесуального законодавства порушуватиме принцип правової визначеності й буде несумісним із нормами закону, якщо він позбавляє особу доступу до засобів правового захисту, які мали б бути ефективними згідно з положеннями п. 1 статті 35 Конвенції.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі Щокін проти України, а саме - в п. 56 Рішення зазначив наступне: ...відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Цим рішенням ЄСПЛ окреслив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи мають застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві повинно тлумачитися на користь особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури" від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами вказав, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац 4 п.5 Рішення 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019

Податковим обов`язком згідно з п. 36.1 ПК України визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Відповідно до ст. 38 ПК України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк. Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку. Спосіб, порядок та строки виконання податкового обов`язку встановлюються цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно з п.37.3.4 ПК України, однією з підстав для припинення податкового обов`язку, крім його виконання, є скасування податкового обов`язку у передбачений законодавством спосіб.

З урахуванням наведених норм ПК України суд дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_1 не сплатив визначені податковим органом податкові зобов`язання, такі правовідносини є триваючими, а відповідно до них може бути застосовано найбільш сприятливий для ОСОБА_1 підхід, а саме підпункт 165.1.55 пункту 165.1 статті 165ПК України, доповнений абзацом третім згідно із Законом № 1383-IX від 13.04.2021

Встановлені судом фактичні обставини справи та наведені норми діючого законодавства, а також висновок суду за результатами розгляду зустрічного позову про протиправність податкових повідомлень-рішень на підставі яких заявлено у первісному позові вимогу про стягнення боргу, є на переконання суду підставою для відмови у задоволенні первісного позову Головного управління ДПС у Львівській області про стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу в сумі 406248,79 грн.

На підставі ч. 1 ст. 139 КАС України на користь ОСОБА_1 належить стягнути понесені ним судові витрати зі сплаті судового збору, сплаченого при поданні зустрічної позовної заяви до суду за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

у х в а л и в :

1. У задоволенні позову Головного управління ДПС у Львівській області про стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу відмовити повністю.

2. Зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення Головного управління ДПС у Львівській області задовольнити повністю.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області № від 22.04.2020;

4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області № від 22.04.2020;

5. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області № від 22.04.2020.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) з Головного управління ДПС у Львівській області (вул. Стрийська 35, м. Львів, 79026; ), за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір в сумі 2 724,00 грн (дві тисячі сімсот двадцять чотири гривні, 00 копійок).

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 08.10.2021.

Суддя Коморний О.І.