Справа № 120/5628/21-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 жовтня 2021 р. Справа № 120/5628/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Поліщук І.М., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради в особі Управління соціального захисту населення (Правобережне) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради в особі Управління соціального захисту населення (Правобережне) (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо позбавлення позивача статусу "Член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни" з вимогою повернення раніше виданих позивачу посвідчень "Член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни";

- зобов`язати відповідача повернути позивачу статус особи, на яку поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та видати позивачу нові посвідчення "Член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни" замість повернутого посвідчення серії № НОМЕР_1 ;

- визнати протиправною відмову відповідача у формі листа від 09.11.2020 за № 08-00-008-67198 у наданні (призначенні) позивачу щомісячної матеріальної грошової допомоги за рахунок коштів бюджету Вінницької об`єднаної міської територіальної громади (далі Вінницька ОМТГ) на виконання рішення Вінницької міської ради від 25.09.2020 № 2409 щодо внесення змін до Комплексної програми "Основні напрямки соціальної політики Вінницької об`єднаної територіальної громади на 2015-2020 роки" та рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 08.10.2020 № 2096 "Про затвердження Порядку надання щомісячної матеріальної грошової допомоги членам сім`ї загиблих (померлих) військовослужбовців, які брали участь в проведенні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюється шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС), членам сім`ї загиблих Героїв Небесної Сотні";

- зобов`язання відповідача здійснити виплату позивачу щомісячної матеріальної грошової допомоги у визначеному розмірі з моменту виникнення такого права.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що в жовтні 2020 року вона звернулась до відповідача із заявою про надання (призначення) щомісячної матеріальної грошової допомоги за рахунок коштів бюджету Вінницької ОМТГ на виконання рішення Вінницької міської ради від 25.09.2020 № 2409 щодо внесення змін до Комплексної програми "Основні напрямки соціальної політики Вінницької об`єднаної територіальної громади на 2015-2020 роки" та рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 08.10.2020 № 2096 "Про затвердження Порядку надання щомісячної матеріальної грошової допомоги членам сім`ї загиблих (померлих) військовослужбовців, які брали участь в проведенні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюється шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС), членам сім`ї загиблих Героїв Небесної Сотні".

Однак листом від 09.11.2020 за № 08-00-00867198 відповідач повідомив про втрату позивачем права на статус "Член сім`ї загиблого (померлого)" згідно з Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також на користування відповідними пільгами. Крім того, відповідач запропонував позивачу терміново повернути видане посвідчення членів сім`ї загиблого (померлого). Втрату позивачем зазначеного статусу відповідач обґрунтував з посиланням на поданий нею витяг з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Центрального регіону (далі ВЛК ЦР) по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 364 від 27.11.2018, згідно з яким зазначено причину смерті військовослужбовця ОСОБА_2 "Отруєння та причина смерті, так, пов`язане з проходженням військової служби". При цьому попередній витяг з протоколу № 236 від 25.07.2016, в якому причиною смерті колишнього військовослужбовця ОСОБА_2 було вказано "Захворювання та причина смерті, так, пов`язане із захистом Батьківщини", скасовано.

Такі дії відповідача, на думку позивача, є протиправними, а тому за захистом своїх прав вона звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою від 22.06.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення даного позову. Зокрема зазначив, що питання щодо встановлення особі статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця та видачі відповідного посвідчення належить до компетенції Управління. При цьому, за змістом абзацу 1 пункту 1 частини першої статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", його чинність поширюється і на членів сім`ї військовослужбовців, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків). Отже, необхідною умовою для отримання посвідчення члена сім`ї загиблого є причинний зв`язок смерті військовослужбовця з пораненням, контузією чи каліцтвом, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків).

Відповідач зазначає, що позивачу було встановлено статус "Член сім`ї загиблого (померлого)" на підставі витягу з протоколу засідання ВЛК ЦР від 25.07.2016 № 236, де зазначено про те, що захворювання та причина смерті військовослужбовця ОСОБА_2 , так, пов`язане із захистом Батьківщини. Однак в ході опрацювання документів, поданих позивачем 09.10.2020 з метою отримання матеріальної допомоги за рахунок коштів бюджету Вінницької ОМТГ, було з`ясовано, що вказаний протокол військово-лікарської комісії скасовано, а згідно з витягом з протоколу засідання ВЛК ЦР від 27.11.2018 № 364 причина смерті ОСОБА_2 "отруєння та причина смерті, так, пов`язане з проходженням військової служби". Чинність цього рішення та встановленому ним причину смерті внаслідок комбінованого отруєння етиловим спиртом і клозапіном підтвердила ВЛК у своєму листі від 21.10.2020 № 1305 на запит Департаменту від 15.10.2020 № 08-00-008-60135. Таким чином, відповідач зазначає, що витяг з протоколу ВЛК ЦР від 27.11.2018 № 364 містить запис про причину смерті ОСОБА_2 , а саме отруєння, яка не пов`язана з виконанням інших обов`язків військової служби (службових обов`язків). У свою чергу, це свідчить про втрату позивачем статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця та відсутність у неї права на отримання матеріальної допомоги з місцевого бюджету. Про це позивача повідомлено листом № 08-00-00867198 від 09.11.2020 та одночасно запропоновано повернути раніше видане їй посвідчення членів сім`ї загиблого (померлого).

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, наступні обставини.

Згідно з Указом Президента України від 14.01.2015 № 15/2015 "Про часткову мобілізацію" 21.04.2015 ОСОБА_2 був призваний на військову службу по частковій мобілізації до військової частини польова пошта НОМЕР_2 .

З 28.11.2015 ОСОБА_2 брав участь в АТО, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення АТО на підставі розпорядження Генерального штабу Збройних Сил України від 20.11.2015 № 304/2/4951т ОКП-Київ та витягу з наказу керівника сектору "Б" (по стройовій частині) Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 30.11.2015 № 342.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 11.02.2016 № 48 ОСОБА_2 надано чергову відпустку (другу половину) за 2015 рік у м. Вінницю на 16 діб з 12.02.2016 до 27.02.2016.

На шляху слідування до м. Вінниці (місця свого проживання), 12.02.2016 на АДРЕСА_1 було виявлено труп ОСОБА_2 .

За вказаним фактом Солом`янським управлінням поліції ГУНП в м. Києві відкрито кримінальне провадження № 0001539, внесене 12.02.2016 до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України (умисне вбивство).

21.06.2017 матеріали кримінального провадження перекваліфіковано за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України (умисне вбивство з корисливих мотивів).

На даний час відповідне досудове розслідування триває, інформація, що смерть (загибель) ОСОБА_2 пов`язана із вчиненням протиправних дій (кримінального чи адміністративного правопорушення) або є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства відсутня.

Крім того, судом встановлено, що згідно з лікарським свідоцтвом про смерть № 476 від 15.02.2016, виданим лікарем ОСОБА_3 , дата смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , причина смерті: а) гостра серцева недостатність; б) стенозуючий коронаросклероз; в) ішемічна хвороба серця.

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 18.02.2016 ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу військової частини з 18.02.2016 у зв`язку із смертю, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби.

24.03.2016 за фактом смерті у відпустці ОСОБА_2 військовою частиною польова пошта НОМЕР_3 проведено службове розслідування, за результатами якого встановлено, що смерть старшого сержанта ОСОБА_2 настала під час проходження ним військової служби у Збройних Силах України.

Відповідно до висновку експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 476 від 15.04.2016, наданого у зв`язку з проведенням досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001539, смерть ОСОБА_2 настала від комбінованого отруєння етиловим спиртом і клозапіном (лепонексом).

На підставі вказаного висновку експерта замість попереднього лікарського свідоцтва про смерть № 476 від 12.02.2016 видано інше, а саме - № 476 від 15.04.2016, в якому причиною смерті ОСОБА_4 зазначено: а) комбіноване отруєння спиртом і клозипіном.

25.07.2016 відбулося засідання ВЛК ЦР по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, на якому розглядалося звернення ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 про встановлення причинного зв`язку смерті старшого сержанта ОСОБА_2 з проходженням військової служби.

На підставі розгляду поданих документів (витяг з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 18.02.2016 № 55; довідка про безпосередню участь в АТО № 305д від 11.12.2015; Акт службового розслідування, затверджений командиром військової частини польова пошта НОМЕР_3 ; лікарське свідоцтво про смерть № 476 від 12.02.2016, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 від 15.02.2016) відповідно до підпункту "ґ" пункту 21.5 глави 21 розділу II Положення № 402 ВЛК ЦР прийняла постанову: "Захворювання та причина смерті, так, пов`язане із захистом Батьківщини", яка оформлена протоколом засідання комісії № 236 від 25.07.2016.

07.10.2020 позивачу, як донці померлого ОСОБА_2 , відповідачем було видано посвідчення "Член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни" серії НОМЕР_5 із терміном дії до 17.01.2021.

В подальшому, з метою отримання за рахунок коштів бюджету Вінницької ОМТГ щомісячної матеріальної допомоги, позивач подала в Управління заяву про призначення та виплату допомоги, як члену сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни ОСОБА_2 .

В ході опрацювання відповідачем наданих позивачкою документів для отримання матеріальної допомоги було з`ясовано, що протокол ВЛК ЦР по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 236 від 25.07.2016, в якому причиною смерті військовослужбовця ОСОБА_2 вказано "Захворювання та причина смерті, так, пов`язане із захистом Батьківщини", скасовано та надано новий витяг з протоколу засідання ВЛК ЦР № 364 від 27.11.2018, згідно з яким зазначено причину смерті ОСОБА_2 "Отруєння та причина смерті, так, пов`язане з проходженням військової служби".

Листом від 15.10.2020 № 08-00-008-60135 Департамент звернувся на адресу ВЛК ЦР щодо причин заміни витягу ВЛК № 126 від 25.07.2016 на витяг № 363 від 27.11.2018 та підтвердження чинності останнього.

У відповідь на вказаний запит 11 Регіональна ВЛК листом від 21.10.2020 № 1305 повідомила відповідача, що 12.07.2016 до ВЛК ЦР звернувся ТВО військового комісара Вінницького ОМВК з метою встановлення причинного зв`язку захворювання та причини смерті колишнього військовослужбовця ОСОБА_2 , який приймав безпосередню участь в АТО, з військовою службою. Розглянувши надані військово-медичні документи, у комісії були підстави для встановлення причинного зв`язку захворювання: "Гостра серцева недостатність. Стенозуючий коронаросклероз. Ішемічна хвороба серця", що послужило причиною смерті ОСОБА_2 12.02.2016, із захистом Батьківщини. Постанова про причинний зв`язок захворювання та причину смерті оформлена протоколом засідання ВЛК ЦР № 236 від 25.07.2016.

Крім того, у вказаній відповіді 11 Регіональна ВЛК інформувала відповідача, що 06.11.2018 до ВЛК ЦР повторно звернувся військовий комісар ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою перегляду постанови про причинний зв`язок захворювання та причини смерті ОСОБА_2 , у зв`язку з отриманням додаткової інформації. Так, згідно з висновком експерта № 476 від 15.04.2016, виданим Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи, та акту судово-токсикологічного дослідження № 335 від 07.03.2016 в трупі ОСОБА_2 знайдено етиловий спирт у концентрації 2,5 проміле, в сечі 2,95 проміле; клозапін (синонім азалептин, лепонекс); смерть настала від комбінованого отруєння етиловим спиртом і клозапіном. Відтак комісією скасовано протокол засідання ВЛК ЦР № 236 від 25.07.2016 та винесено постанову про причинний зв`язок отруєння та причини смерті ОСОБА_2 з проходженням військової служби, оформлену протоколом засідання ВЛК ЦР № 364 від 27.11.2018, яка є діючою.

Таким чином, відповідач вважає, що витяг з протоколу ВЛК ЦР від 27.11.2018 № 364 містить запис про причину смерті ОСОБА_2 (отруєння), яка не пов`язана з виконанням інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), тоді як попередній протокол ВЛК ЦР № 236 від 25.07.2016 про пов`язаність захворювання та причини смерті ОСОБА_2 із захистом Батьківщини, на підставі якого позивачу було присвоєно статус членів сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, скасовано. Тому, на думку відповідача, позивач втратила вказаний статус та не мають права на отримання матеріальної допомоги з місцевого бюджету.

Про зазначене рішення позивача повідомлено листом Управління №08-00-00867198 від 09.11.2020, в якому запропоновано терміново повернути раніше видане їй посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого), яке на підставі пункту 13-1 Положення № 302 підлягає вилученню.

На виконання вказаної вимоги позивача повернула видане їй посвідчення.

В той же час, вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до преамбули до Закону України від 22 жовтня 1993 року № 2551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі Закон № 3551-XII) цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно з частинами другою, четвертою статті 2 Закону № 3551-XII законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього Закону та інших актів законодавства України.

Місцеві ради, підприємства, установи та організації мають право за рахунок власних коштів і благодійних надходжень встановлювати додаткові гарантії щодо соціального захисту ветеранів війни.

За змістом статті 4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Водночас частиною першою статті 10 Закону № 3551-XII визначено категорії інших осіб, на яких поширюється чинність цього Закону.

Зокрема, відповідно до абз. 1 п. 1 ст. 10 Закону № 3551-XII чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Цим же пунктом зазначеної статті визначено, що до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать, зокрема, один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей.

За приписами частини першої статті 18 Закону № 3551-XII ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Порядок виготовлення та видачі посвідчень і знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

На виконання вказаної норми постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 затверджено Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни (Положення № 302).

Абзацом першим пункту 2 цього Положення визначено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Пунктом 4 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни передбачено, що особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення члена сім`ї загиблого".

Дітям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", до досягнення ними 14-річного віку передбачені законодавством пільги надаються на підставі довідки, що видається матері (або іншому повнолітньому члену сім`ї загиблої особи, або опікуну) за місцем реєстрації дитини. Після досягнення такими особами 14-річного віку їм видаються посвідчення з написом "Посвідчення члена сім`ї загиблого", а після досягненням ними 18-річного віку їм у посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, який продовжує дію посвідчення на наступний рік за умови їх належності до категорій осіб, зазначених у пункті 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

"Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина (абзац 2 пункту 7 Положення № 302).

Згідно з пунктом 13-1 Положення № 302 у разі виникнення підстав, за якими особа втрачає право на статус, визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", видане їй раніше посвідчення вилучається уповноваженим на видачу посвідчень органом, з повідомленням органу, який видав таке посвідчення.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за змістом абзацу 1 пункту 1 статті 10 Закону № 3551-XII чинність цього Закону поширюється, зокрема, на сім`ї військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Тобто визначальним для застосування цієї норми є наявність причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, які заподіяли смерть військовослужбовця, із захистом Батьківщини або виконанням інших обов`язків військової служби (службових обов`язків).

Водночас встановлення зазначеного причинного зв`язку належить до основних завдань військово-лікарської експертизи, яка проводиться штатними ВЛК.

Так, відповідно до статті 70 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" військово-лікарська експертиза визначає придатність до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, встановлює причинний зв`язок захворювань, поранень і травм з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Військово-лікарська експертиза здійснюється військово-лікарськими комісіями, які створюються при територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки і закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України, Служби безпеки України та інших військових формувань, а також Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800 (далі Положення № 402).

Згідно з пунктами 1.1, 1.3 глави 1 розділу I вказаного Положення військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Основними завданнями військово-лікарської експертизи є, зокрема, визначення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва) у військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, які призвані на збори, у осіб, звільнених із військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, поранень, які заподіяли військовослужбовцям смерть;

Пунктами 2.2, 2.4.5 глави 2 розділу I Положення № 402 визначено, що для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).

Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.

Штатні ВЛК є військово-медичними установами. Вони мають гербову печатку, кутовий штамп та утримуються за окремим штатом. До штатних ВЛК належать: Центральна військово-лікарська комісія (далі ЦВЛК); ВЛК регіону; ВЛК евакуаційного пункту; ВЛК пересувної госпітальної бази.

ВЛК регіону має, зокрема, право приймати постанови, а за необхідності переглядати свої постанови про причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та смерті у осіб, звільнених з військової служби, з військовою службою (крім постанов ЦВЛК).

Відповідно до пунктів 21.30, 21.32 глави 2 розділу II Положення № 402 постанова про причинний зв`язок захворювань оформлюється:

на військовослужбовців свідоцтвом про хворобу (довідкою), яке підлягає затвердженню штатною ВЛК;

на колишніх військовослужбовців витягом з протоколу засідань штатної ВЛК щодо встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень, травм, контузій, каліцтв).

Постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання, травми (поранення, контузії, каліцтва), яке призвело до смерті військовослужбовця, і причину смерті приймається в одному з формулювань, вказаних у пунктах 21.5, 21.6 розділу II Положення.

Згідно з пунктом 21.5 глави 2 розділу II Положення № 402 постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв приймаються в таких формулюваннях:

а) "Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини" якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане під час захисту Батьківщини або виконання обов`язків військової служби під час служби у складі діючої армії і флоту у роки Громадянської війни, Великої Вітчизняної війни та війни з Японією (Другої світової війни), участі у бойових діях з розмінування боєприпасів часів Великої Вітчизняної війни (Другої світової війни), при безпосередній охороні державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні у складі прикордонного наряду, екіпажу корабля (катера), екіпажу літака (вертольота) або під час проведення оперативно-розшукових заходів, або здійснення самостійно чи в складі підрозділу відбиття збройного нападу чи вторгнення на територію України військових груп і злочинних угруповань, а також під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів;

ґ) "Захворювання, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини", якщо воно виникло в період служби у військових частинах та установах, що входять до складу діючої армії, або коли захворювання, яке виникло до цього, у період служби у військових частинах і установах, які входять до складу діючої армії, досягло такого розвитку, що обмежує придатність або призводить до непридатності (у тому числі й тимчасової) до військової служби.

Постанова в такому формулюванні приймається щодо військовослужбовців, які брали участь у бойових діях, зазначених у підпункті "а" цього пункту.

д) "Захворювання (поранення, контузія, каліцтво, травма), ТАК, пов`язане з проходженням військової служби" якщо воно виникло в період служби у військових частинах та установах, які не входять до складу діючої армії, або коли захворювання, що виникло до військової служби, у період служби досягло такого розвитку, який обмежує придатність або призводить до непридатності (у тому числі тимчасової) до військової служби, служби з військової спеціальності.

У такому самому формулюванні приймаються постанови при медичному огляді військовослужбовців за результатами поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних ними в період проходження військової служби, коли документи про обставини їх одержання на момент медичного огляду відсутні.

Отже, встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, які спричинили смерть військовослужбовця, із захистом Батьківщини або виконанням інших обов`язків військової служби (службових обов`язків) є виключною компетенцією військово-лікарських комісій, до складу яких входять лікарі-експерти та які володіють спеціальними знаннями у медичній сфері.

Відтак для поширення чинності Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" на членів сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовцями з підстав, передбачених абз. 1 п. 1 ст. 10 цього Закону, обов`язковою є постанова ВЛК, оформлена витягом з протоколу засідань штатної ВЛК, з формулюванням, яке підтверджує причинний зв`язок захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) та смерті військовослужбовця із захистом Батьківщини або виконанням інших обов`язків військової служби (службових обов`язків).

Судом встановлено, що статус члена сім`ї загиблого (померлого) позивач отримала відповідно до абз. 1 п. 1 ст. 10 Закону № 3551-XII. Будь-які інші підстави, визначені цим пунктом, в даному випадку не є застосовними до позивача. З цим погоджуються і позивач, оскільки в позовній заяві наголошує на тому, що вона має право на встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) саме з підстав, передбачених абз. 1 п. 1 ст. 10 вказаного Закону.

Зазначений статус був присвоєний позивачу на підставі витягу з протоколу засідання ВЛК ЦР № 236 від 25.07.2016, згідно з яким захворювання та причина смерті військовослужбовця ОСОБА_2 , так, пов`язане із захистом Батьківщини".

Суд звертає увагу, що наведене формулювання підтверджує той причинний зв`язком смерті військовослужбовця ОСОБА_2 , який безумовно свідчить про наявність підстав для поширення дії Закону № 3551-XII на позивача.

Вказане рішення було прийняте ВЛК ЦР з урахуванням, зокрема, лікарського свідоцтва про смерть № 476 від 12.02.2016, відповідно до якого причиною смерті ОСОБА_2 стало захворювання: "Гостра серцева недостатність. Стенозуючий коронаросклероз. Ішемічна хвороба серця".

Тому на підставі розгляду поданих документів ВЛК ЦР прийняла постанову відповідно до підпункту "ґ" пункту 21.5 глави 21 розділу II Положення № 402 з формулюванням: "Захворювання та причина смерті, так, пов`язане із захистом Батьківщини".

Разом із тим, в подальшому така постанова переглянута Комісією та скасована з прийняттям іншої, оформленої витягом з протоколу засідання ВЛК ЦР № 364 від 27.11.2018, згідно з яким: "Отруєння та причина смерті, так, пов`язане з проходженням військової служби".

При цьому, як встановлено судом, зазначене рішення ВЛК на сьогодні є чинним та у встановленому законом порядку не оскаржувалось. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

При цьому в силу вимог пункту 2.2 Положення № 402 постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб.

Отже, при вирішенні цієї справи суд не може вдаватися до оцінки правомірності постанови ВЛК, оформленої витягом з протоколу засідання ВЛК ЦР № 364 від 27.11.2018, оскільки це виходить за межі предмета судового розгляду, та вважає, що у спірних правовідносинах ця постанова ВЛК є чинною та обов`язковою до виконання, у тому числі відповідачем. Водночас вона не підтверджує причинний зв`язок захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) та смерті військовослужбовця ОСОБА_2 із захистом Батьківщини або виконанням інших обов`язків військової служби (службових обов`язків).

Крім того, суд не уповноважений встановлювати факт смерті військовослужбовця ОСОБА_2 в ході проведення АТО, на чому переважно ґрунтуються доводи позивача, оскільки це питання має вирішуватися у позасудового порядку.

Так, Верховний Суд у постанові від 16.08.2018 у справі № 127/11603/17 за позовом ОСОБА_5 (матері позивача) та інших до виконавчого комітету Вінницької міської ради та Вінницького об`єднаного військового комісаріату дійшов висновку, що "чинним законодавством визначений порядок встановлення факту участі особи в бойових діях, у виконанні бойових завдань, що виключає можливість встановлення цього факту в судовому порядку. Встановлення факту смерті військовослужбовця саме в ході проведення АТО повинно вирішуватися у позасудовому порядку. Апеляційний суд дійшов правильного висновку, що для закриття провадження у цій справі існує об`єктивна обставина з приводу того, що заявлена вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, не може бути вирішена судом в порядку позовного чи окремого провадження, оскільки фактично йдеться про встановлення факту, вирішення якого законодавством віднесено до компетенції спеціально утворених для цієї мети та діючих комісій, міжвідомчої комісії у разі виникнення спірних питань, які потребують міжвідомчого врегулювання".

З огляду на викладене суд погоджується з доводами відповідача, що витяг з протоколу ВЛК ЦР № 354 від 27.11.2018 містить запис про причину смерті ОСОБА_2 , яка не пов`язана з виконанням інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), тоді як попередній протокол ВЛК ЦР № 236 від 25.07.2016, на підставі якого позивач отримала статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, скасований.

Таким чином, позивач втратила зазначений статус і на неї не поширюється чинність Закону України "Про ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Надаючи оцінку аргументам позивача про те, що відповідач не мав повноважень на перегляд встановленого їй статусу і вилучення відповідного посвідчення, суд звертає увагу, що Верховним Судом розглядалась справа № 824/32/19-а, предмет спору у якій, як і в справі, що розглядається, також був пов`язаний з оскарженням рішення органу соціального захисту населення стосовно припинення надання пільг, передбачених Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та дії посвідчення, виданого відповідно до цього Закону.

У наведеній справі Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 (пункти 19, 20) зазначав, що, зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі"). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (справа "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява № 36548/97) (пункт 71).

За висновком Верховного Суду у справі № 824/32/19-а, зважаючи на помилкове присвоєння позивачу статусу, який не міг бути наданий йому в силу вимог норм Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", неможливо стверджувати, що позбавлення цього права свідчить про втручання у права позивача на певні соціальні гарантії, адже на надання такого права позивач не міг та не повинен був розраховувати.

Верховний Суд підкреслив і те, що відповідно до пунктів 7, 13-1 Положення № 302 про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни Управління є тим органом, який уповноважений на видачу посвідчень й мав повноваження вилучити видане раніше позивачці посвідчення.

Вилучення посвідчення, яке у розумінні пункту 2 цього Положення є документом, що підтверджує статус осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації, унеможливлює надання позивачу таких пільг і компенсацій з дати вилучення посвідчення, що узгоджується з вимогами законодавства.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.09.2021 у справі № 569/10352/16-а.

Оцінюючи доводи позивача про відсутність окремого рішення відповідача про позбавлення її статусу члена сім`ї загиблого (померлого), суд зазначає, що чинним законодавством не визначено форми такого рішення та не врегульовано порядку його прийняття.

Більше того, суд зауважує, що й сам факт надання особі відповідного статусу також не оформлюється окремим рішення органу праці та соціального захисту населення, а лише підтверджується видачею відповідного посвідчення.

Разом з тим, пунктом 13-1 Положення № 302 передбачено, що у разі виникнення підстав, за якими особа втрачає право на статус, визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", видане їй раніше посвідчення вилучається уповноваженим на видачу посвідчень органом, з повідомленням органу, який видав таке посвідчення.

А оскільки за змістом абзацу першого пункту 2 цього Положення посвідчення є тим документом, що підтверджує статус осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", його вилучення і є свідченням втрати особою такого статусу та пільг і компенсації, які надаються на його основі.

Таким чином, суд доходить висновку, що відповідач, будучи у спірних правовідносинах тим органом, який уповноважений на видачу посвідчень члена сім`ї загиблого (померлого), також має й повноваження на вилучення посвідчення у разі виникнення підстав, за якими особа втрачає право на відповідний статус.

При цьому, на думку суду, аналіз змісту норм пункту 13-1 Положення № 302 свідчить про те, що відповідач зобов`язаний (а не може) вилучити посвідчення в кожному випадку встановлення факту виникнення підстав, за якими особа втрачає право на статус, визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Отже, встановивши з наданих для отримання матеріальної допомоги документів, що позивач втратила право на статус члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, зважаючи на витяг з протоколу засідання ВЛК ЦР № 364 від 27.11.2018, Управління діяло правомірно, направивши на адресу позивача лист від 09.11.2020 за № 08-00-00867198 з вимогою повернути видане їй посвідчення з підстав втрати статусу особи, на яку поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Крім того, позивач вказує на порушення відповідачем порядку та підстав позбавлення її статусу члена сім`ї загиблого (померлого), визначених постановами Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 за № 413 та від 23.09.2015 за № 740.

Однак зазначені доводи суд вважає помилковими, оскільки відповідні нормативно-правові акти не поширюються на спірні правовідносини.

Так, постановою КМУ № 413 від 20.08.2014 затверджено Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення.

Відповідно до пункту 2 цей Порядок визначає процедуру надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, та категорії таких осіб.

Щодо постанови КМУ № 740 від 23.09.2015, то нею затверджено Порядок надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", деяким категоріям осіб.

Вказаний порядок затверджено відповідно до абзацу дев`ятого пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

При цьому пунктом 2 Порядку передбачено, що згідно з цим Порядком надається статус конкретним категоріям осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551-XII, зазначеним в абзацах п`ятому-восьмому пункту 1 статті 10 цього Закону.

Тобто, норми постанов Кабінету Міністрів України № 413 від 20.08.2014 та № 740 від 23.09.2015 не розповсюджуються на порядок надання/позбавлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) щодо тих осіб, на яких поширюється дія абз. 1 п. 1 ст. 10 Закону № 3551-XII, тобто і на позивача у справі, яка отримала цей статус саме відповідно до зазначеного абз. 1 п. 1 ст. 10 цього Закону.

Відтак при вирішенні справи суд не бере до уваги доводи позивача про недотримання відповідачем тих процедур та підстав позбавлення статусу, що визначаються Порядком № 740 та Порядком № 413.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що в спірній ситуації Управління діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, й прав позивача не порушило. Встановлені відповідачем підстави дійсно свідчать про втрату позивачем статусу члена сім`ї загиблого (померлого), що, у свою чергу, має наслідком вилучення органом соціального захисту населення раніше виданого посвідчення.

Відповідно, оскільки позивач втратила зазначений статус, відсутні й підстави для нарахування та виплати їй щомісячної матеріальної допомоги за рахунок коштів бюджету Вінницької ОМТГ згідно з Порядком надання щомісячної матеріальної грошової допомоги членам сімей загиблих (померлих) військовослужбовців, які брали участь в проведенні антитерористичної операції та/або здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС), членам сімей загиблих Героїв Небесної Сотні, затвердженим рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 08.10.2020 № 2096.

Частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Водночас відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відповідно до положень ст. 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, перевіривши ключові доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову належить відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, позивач не має права на відшкодування будь-яких понесених у цій справі судових витрат.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_6 );
Департамент соціальної політики Вінницької міської ради (, місцезнаходження: вул. Соборна, 50, м. Вінниця, 21050) в особі Управління соціального захисту населення (Правобережне) (без статусу юридичної особи, місцезнаходження: проспект Космонавтів, 30, м. Вінниця, 21021).
Повний текст рішення складено 11.10.2021.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна