Справа № 360/2157/21
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2021-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року справа №360/2157/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 р. у справі № 360/2157/21 (головуючий І інстанції Свергун І.О., повне судове рішення складено 26.05.2021 року у м. Сєвєродонецьк Луганської області) за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (далі - відповідач), в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в продовженні щомісячних страхових виплат ОСОБА_1 та зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області поновити нарахування та виплату щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 , з виплатою усієї заборгованості за період її несплати, починаючи з 01.08.2014 року (а.с. 1-2).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області щодо відмови в поновленні страхових виплат ОСОБА_1 з 01 серпня 2014 року. Зобов`язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області поновити нарахування та виплату страхових виплат ОСОБА_1 з 01 серпня 2014 року (а.с. 30-35).

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, вважає рішення таким, що винесене з порушенням норм матеріального права, просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування зазначено, що з 01.01.2015 у позивача відсутнє право на виплату щомісячних страхових виплат, у зв`язку з закінченням терміну дії довідки МСЕК. Згідно п.1.8 Порядку №420, ступінь втрати професійної працездатності при повторних нещасних випадках на виробництві або нових професійних захворюваннях визначається за наслідками кожного з них окремо, незалежно від того, виникли вони в період роботи в одного роботодавця чи різних роботодавців. Наголошує, що довідка МСЕК від 24.11.2004 є такою, що втратила чинність з 15.12.2008 (дата видачі нової довідки МСЕК із сукупним відсотком втрати працездатності за двома нещасними випадками) (а.с. 43-46).

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 3-4).

Згідно з довідкою від 19.02.2020 року №919- ОСОБА_1 є особою яка має статус внутрішньо переміщеною особи (а.с. 7).

Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги від 24.11.2004р., позивачу встановлено 10% втрати працездатності, безстроково (а.с. 6).

Позивач перебував на обліку, як застрахована особа, та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Ровеньки Луганської області, що не є спірною між сторонами обставиною.

19.01.2021 ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського відділення УВД ФСС України в Луганській області з заявою про продовження раніше призначених страхових виплат.

Листом від 22.02.2021 № 386/02-1 Сєвєродонецьке міське відділення УВД ФСС України в Луганській області повідомило, що згідно даних електронної справи ОСОБА_1 отримував страхові виплати у відділенні Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Ровеньки Луганської області. Відповідно до п.6 ст.47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 № 1105 страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК. На дату звернення потерпілого в електронній справі відсутня діюча довідка МСЕК, згідно якої призначаються (продовжуються) страхові виплати (а.с. 8-9).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, не запроваджено.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі Суханов та Ільченко проти України (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки на умовах, передбачених законом, а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення законів. Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Статтею 173 Кодексу законів про працю України регламентовано, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-XIV в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.

Розділом V Закону № 1105-XIV врегульовані питання загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Згідно з частиною першою статті 36 Закону № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Відповідно до частини сьомої статті 36 Закону № 1105-XIV страхові виплати складаються із:

1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата);

2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого);

3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності;

4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Частиною першою статті 47 № 1105-XIV визначено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду:

1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;

2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.

Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них (частина п`ята статті 47 Закону № 1105-XIV).

Згідно з частинами четвертою, сьомою статті 47 Закону № 1105-XIV виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням. Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці».

Статтею 27 Закону України від 14 січня 1997 року № 16/98-ВР Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначені підстави припинення виплат і надання соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням. Так, виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено:

а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості;

б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність;

в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи;

г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов`язків щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування;

д) в інших випадках, передбачених законами.

Частиною першою статті 46 Закону № 1105-XIV регламентовано, що страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:

1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;

3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;

4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;

5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;

6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно ч.6 ст. 47 Закону № 1105-ХІV страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК. Строк проведення страхових виплат продовжується з дня їх припинення і до часу, встановленого при наступному огляді МСЕК або ЛКК, незалежно від часу звернення потерпілого або заінтересованих осіб до Фонду. При цьому сума страхових виплат за минулий час виплачується за умови підтвердження МСЕК втрати працездатності та причинного зв`язку між настанням непрацездатності та ушкодженням здоров`я.

Відповідно до пункту 3 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1105-ХІV особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи, надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Як зазначено в статті 2 Закону № 1706-VII, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Водночас частиною першою статті 3 Закону № 1706-VII встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.

Доводи апелянта, що з 01.01.2015 у позивача відсутнє право на виплату щомісячних страхових виплат, у зв`язку з закінченням терміну дії довідки МСЕК, колегія суддів не приймає, оскільки зазначені обставини спростовуються наявною в матеріалах справи Довідкою обласної МСЕК, яка видана на підставі акта огляду МСЕК № 182 від 24.11.2004, згідно з якою ОСОБА_1 має стійку втрату професійної працездатності 10 %, з 27.10.2004 безстроково (а.с. 6).

Щодо доводу апелянта, що довідка МСЕК від 24.11.2004 є такою, що втратила чинність з 15.12.2008 (дата видачі нової довідки МСЕК із сукупним відсотком втрати працездатності за двома нещасними випадками), суд зазначає наступне.

Як встановлено матеріалами справи, відповідно до бази даних «Реєстр потерпілих» ЦІАСФ, за потерпілим ОСОБА_1 обліковується два нещасних випадки на виробництві:

1.Внаслідок нещасного випадку 24.04.1994 року, дата реєстрації страхового випадку в Фонді 17.12.2004 довідка МСЕК від 24.11.2004 із визначеним ступенем втрати професійної працездатності у розмірі 10% - безстроково;

2. Внаслідок нещасного випадку 08.04.2008 року, дата реєстрації страхового випадку в Фонді 04.02.2009 - довідка МСЕК від 15.12.2008 із визначеним ступенем втрати професійної працездатності у розмірі 20% на період з 05.12.2008 до 01.01.2010.

ОСОБА_1 неодноразово проходив переогляд та Ровеньківською міжрайонною МСЕК було видано довідки МСЕК сукупно по кільком страховим випадкам:

- від 15.12.2008 року серії 2-20 СУ №039009, ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 20%, на період з 05.12.2008 до 01.01.2010;

- від 28.12.2009 року серії 2-20 СУ №043981, ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 20%, на період з 01.01.2010 до 01.01.2012;

- від 17.01.2012 року серії 10ААА №059994, ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 20%, на період з 01.01.2012 до 01.01.2014;

- від 09.12.2013 року серії 10ААА №221662, ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 15%, на період з 01.01.2014 до 01.01.2015 (а.с. 25-28, 38).

Згідно п.1.8 Порядку №420, ступінь втрати професійної працездатності при повторних нещасних випадках на виробництві або нових професійних захворюваннях визначається за наслідками кожного з них окремо, незалежно від того, виникли вони в період роботи в одного роботодавця чи різних роботодавців.

Це залежить від впливу наслідків трудових каліцтв чи професійних захворювань на здатність потерпілого виконувати професійну діяльність, що передувала повторному нещасному випадку або новому професійному захворюванню, з урахуванням результатів реалізації індивідуальної програми реабілітації потерпілого щодо відновлення професійної працездатності в попередній професії, його професійних знань та вмінь і у підсумку не може перевищувати 100 відсотків.

Відповідач зазначає, що за кожним окремим нещасним випадком в базі даних «Реєстр потерпілих» ЦІАСФ зазначені довідки МСЕК із сукупним ступенем втрати професійної працездатності, на період дії яких ОСОБА_1 призначались страхові виплати.

З довідки від 24.11.2004р. про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, вбачається, що позивачу встановлено 10% втрати працездатності безстроково (а.с. 6).

Відповідно до бази даних «Реєстр потерпілих» ЦІАСФ, відповідно до довідки МСЕК від 09.12.2013 року серія 10ААА №221662, ступінь втрати професійної працездатності на рівні 15% на період з 01.01.2014 до 01.01.2015 (5% травма разгибателя іншого пальця і його сухожилля 2008 року, 10% травматична ампутація зап`ястя й кісті 1994 року).

Відтак, втрата працездатності по трудовому каліцтву по першому страховому випадку залишилася на тому самому рівні - 10%.

Таким чином, доводи апелянта, що довідка МСЕК від 24.11.2004 є такою, що втратила чинність з 15.12.2008 (дата видачі нової довідки МСЕК із сукупним відсотком втрати працездатності за двома нещасними випадками) колегія суддів вважає помилковим, оскільки ступінь втрати професійної працездатності при повторних нещасних випадках на виробництві визначається за наслідками кожного з них окремо (встановлення терміну дії довідок МСЕК при повторних нещасних випадках на виробництві Порядком №420 не передбачено), а облік нещасних випадків в базі даних «Реєстр потерпілих» ЦІАСФ зазначений із сукупним ступенем втрати професійної працездатності не дає підстави для скасування або визнання такою, що втратила чинність довідки, якою первинно встановлено ступень втрати професійної працездатності безстроково.

Враховуючи викладене, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про зобов`язання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області поновити нарахування та виплату страхових виплат ОСОБА_1 з 01 серпня 2014 року.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 р. у справі № 360/2157/21 залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 р. у справі № 360/2157/21 залишити без змін.

Повне судове рішення 12 жовтня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

А.В. Гайдар