Справа № 640/32685/20
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Аліменка В.О. та Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання Головченко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Ради Національного банку України про визнання протиправними та скасування рішень,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Ради Національного банку України, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Ради Національного банку України №46-рд від 02 жовтня 2020 року «Про надання оцінки Радою Національного банку України діям ОСОБА_1 , заступника Голови Національного банку України»;

- визнати протиправним та скасувати рішення Ради Національного банку України №48-рд від 02 жовтня 2020 року «Про порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 , заступником Голови Національного банку України».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2021 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Національний банк України подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов залишити без розгляду. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, оскільки спірні рішення стосуються трудових відносин між позивачем та Національним банком України, при цьому не пов`язані з проходженням публічної служби, а тому даний спір належить до цивільної юрисдикції.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що ним оскаржуються рішення органу, з яким у нього відсутні трудові правовідносини, при цьому за захистом трудових прав позивач звертався до Печерського районного суду м.Києва з відповідним позовом до Національного банку України.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав. Будь-які його письмові пояснення матеріали справи не містять.

Рада Національного банку України будучі належним чином повідомленою про день час та місце судового розгляду, явку свого представника у судові засідання 21.09.2021 та 05.10.2021 не забезпечила.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, які з`явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Ради Національного банку України №15 від 23 квітня 2015 року (а.с.17 т.1) погоджено призначення ОСОБА_1 на посаду заступника Голови Національного банку України, яку позивач обіймає з 23.04.2015 відповідно до наказу Національного банку України від 30.04.2015 №2648-к, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача (а.с.19 т.1).

Рішенням Ради Національного банку України від 02.10.2020 №46-рд висловлено недовіру ОСОБА_1 на посаді заступника Голови Національного банку України за порушення розпорядчих актів Національного банку України, Кодексу етики, Правил внутрішнього трудового розпорядку, вимог ст.138 КЗпП України (а.с.48-49 т.1).

Також 02.10.2020 Радою Національного банку України прийнято рішення №48-рд, яким вирішено застосовати до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді догани відповідно до ст.139, 147, 147-1 КЗпП України (а.с.50-51 т.1).

Вважаючи вказані рішення неправомірними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що Рада Національного банку не має права втручатися в оперативну діяльність Правління Національного банку, а тому при прийнятті оскаржуваних рішень відповідач діяв поза межами повноважень, визначених ст.9 Закону України «Про Національний банк України», тобто без дотримання критеріїв правомірності рішення, визначених ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, що є самостійною та достатньою підставою для визнання протиправним та скасування таких рішень в судовому порядку.

За наслідками перегляду ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (ч.1 ст.5 КАС України).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за ст.19 КАС України Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років».

Юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, публічна служба є різновидом трудової діяльності, при цьому спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з ч.4 ст.64 Закону України «Про Національний банк України» (у редакції, що була чинною до 01 травня 2016 року) службовці Національного банку України є державними службовцями і до них застосовуються норми Закону України «Про державну службу», якщо цей Закон не встановлює іншого.

В той же час, відповідно до пп.7 п.3 р.XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» у ст.64 Закону України «Про Національний банк України» частину четверту виключено з 01 травня 2016 року.

Таким чином, з 01 травня 2016 року, всі працівники Національного банку України втратили статус державних службовців.

В трудовій книжці відповідача наявний запис, про втрату ним статусу державного службовця з 01.05.2016 (а.с.20 т.1).

Згідно з п.1 Регламенту Ради Національного банку, Рада є керівним колегіальним органом Національного банку, яка діє у межах своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про Національний банк України» Правління Національного банку здійснює управління його діяльністю.

Положеннями ч.1 ст.19 наведеного закону перебачено, що Голова Національного банку керує діяльністю Національного банку.

Частиною 1 ст.20 Закону України «Про Національний банк України» встановлено, що голова Національного банку має п`ятьох заступників, у тому числі одного першого заступника, які призначаються на посади та звільняються з посад Радою Національного банку за поданням Голови Національного банку.

Відповідно до п.18 ч.1 ст.9 Закону України «Про Національний банк України» Рада Національного банку України призначає на посади та звільняє з посад першого заступника та заступників Голови Національного банку за поданням Голови Національного банку.

Наведені норми в повному обсязі спростовують твердження позивача щодо відсутності між сторонами трудових правовідносин.

Статтею 147 КЗпП України встановлено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно з ч.1 ст.147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Таким чином, між позивачем (працівником) та відповідачем (роботодавцем) наявні трудові правовідносини, які не належать до відносин публічної служби, оскільки відповідний статус державного службовця втрачено позивачем з 01.05.2016.

Крім того, спірні правовідносини стосуються рішень відповідача, прийнятих за результатами оцінки трудової діяльності заступника Голови Національного банку України ОСОБА_1 при виконанні ним покладених на нього функціональних обов`язків, відповідно до внутрішніх актів Національного банку України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №804/2823/16 викладено правовий висновок у правовідносинах щодо оскарження наказу Національного банку України про звільнення позивача, відповідно до якого з 1 травня 2016 року позивачем втрачено статус державного службовця, тому його посада не належить до посад публічної служби. Перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем (станом після 01.05.2016), позивач не був державним службовцем, не здійснював службову діяльність, у розумінні ст.19 КАС України, а тому його посада не відноситься до посад публічної служби. Відповідач у спірних правовідносинах виступав не як суб`єкт владних повноважень, що виконує владно-управлінські функції, а як роботодавець у трудових відносинах.

Враховуючи суть спору та обґрунтування позивача щодо порушення спірним рішенням його прав, які не пов`язані з проходженням особою публічної служби, колегія суддів зазначає, що за загальним правилом, передбаченим у п.1 ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто, саме в порядку цивільного судочинства підлягає розгляду спір, що виник у трудових правовідносинах з підстав порушення права особи на працю.

В той же час, щодо закриття провадження у справі в частині рішення відповідача від 02.10.2020 №46-рд з підстав неможливості його оскарження в судовому порядку внаслідок відсутності порушення ним прав позивача, колегія суддів звертає увагу, що підстави для закриття провадження у справі визначені ч.1 ст.238 КАС України, відповідно до якої суд закриває провадження у справі:

1) якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства;

2) якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом;

3) якщо сторони досягли примирення;

4) якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;

5) у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи або припинення юридичної особи, за винятком суб`єкта владних повноважень, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;

6) щодо оскарження нормативно-правових актів суб`єктів владних повноважень чи окремих їх положень, якщо оскаржуваний нормативно-правовий акт або відповідні його положення визнано протиправними і нечинними рішенням суду, яке набрало законної сили;

7) щодо оскарження індивідуальних актів та дій суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані акти та дії суб`єкта владних повноважень було змінено або скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили;

8) щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Отже, нормами процесуального законодавства не передбачено такої підстави для закриття провадження у справі, як не порушення прав позивача оскаржуваним рішенням, внаслідок чого посилання апелянта на неможливість його оскарження відхиляються судом.

Відповідно до ч.1 ст.239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Таким чином, оскільки у спірних правовідносинах при прийнятті рішень від 02.10.2020 №46-рд та №48-рд відповідач діяв не як суб`єкт владних повноважень та спір між сторонами не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції, в результаті чого не повинен вирішуватись адміністративним судом, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України, та роз`яснення позивачу його права на звернення до суду з даним позовом в порядку цивільного судочинства.

При цьому, у позивача є право протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що помилковість висновків суду першої інстанції та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення питання, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про закриття провадження у справі з підстав підсудності даного спору суду цивільної юрисдикції.

Керуючись ст.ст.238, 239, 243, 308, 310, 315, 319, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Національного банку України - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2021 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Ради Національного банку України про визнання протиправними та скасування рішень - закрити.

Роз`яснити позивачу його право на звернення до суду для захисту своїх прав в порядку цивільного судочинства та про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним копії постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Текст постанови виготовлено 11 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді В.О.Аліменко

А.Ю.Кучма