Справа № 480/6196/21
Суддя: С.М. Глазько
Дата ухвалення: 2021-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 жовтня 2021 року Справа №480/6196/21
Сумський окружний адміністративний суд у складі судді Глазька С.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Сумська виправна колонія (№116)" про визнання протиправним та скасування пункту наказу, поновлення на посаді та стягнення моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної установи "Сумська виправна колонія (№116)", в якій просить:
- визнати протиправними та скасувати пункт 2 наказу начальника Державної установи «Сумська виправна колонія (№ 116)» Бурова І.М. № 47 ОС/СТ-21 від 11.06.2021 «Про заходи дисциплінарного реагування» та наказ начальника Державної установи «Сумська виправна колонія (№ 116)» Бурова І.М. № 95/ОС-21 від 18.06.2021 «По особовому складу щодо ОСОБА_1 », яким реалізовано дисциплінарне стягнення щодо звільнення ОСОБА_1 з посади начальника оперативного відділу та призначення його оперуповноваженим оперативного відділу;
- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника оперативного відділу Державної установи «Сумська виправна колонія № 116» з дати, з якої його було незаконно звільнено з посади, а саме з 18 червня 2021 року;
- стягнути з Державної установи "Сумська виправна колонія (№116)" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що позивач працював на посаді начальника оперативного відділу державної установи «Сумська виправна колонія (№116)». Наказом керівництва позивач був звільнений з посади. Рішенням суду позивача було поновлено на посаді. Відповідачем була проведена перевірка позивача, з метою з`ясування причин допущених порушень окремих напрямів службової діяльності. За наслідками проведення вказаного службового розслідування був складений висновок. У висновку було зазначено про порушення відповідачем посадової інструкції. На підставі вище зазначеного висновку відповідачем був прийнятий наказ, пунктом 2 якого позивача звільнено з посади. 18.06.2021 відповідачем був прийнятий наказ, відповідно до якого позивача призначено оперуповноваженим оперативного відділу Державної установи "Сумська виправна колонія (№116)", звільнивши з посади начальника оперативного відділу Державної установи "Сумська виправна колонія (№116)". Позивач стверджує, що вказані рішення є необґрунтованими, а тому звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 19.07.2021 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, окрім того відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи в загальному позовному провадженні.
Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог надав суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позивач, після поновлення на посаді за рішенням суду, категорично відмовився від здійснення своїх посадових обов`язків, а саме на роботу виходив побажанню. Позивачем порушувалась посадова інструкція, що було зафіксовано у відповідному висновку службового розслідування. Тому рішення відповідача є обґрунтованим та правомірним.
Дослідивши матеріали позову, відзиву та відповіді на відзив, оцінивши належні та допустимі докази в їх взаємозв`язку та сукупності відповідно до вимог ст. 90 КАС України, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що у відповідності до наказу начальника Шосткинської виправної колонії № 66 № 75 о/с 16.10.2006 року ОСОБА_1 був прийнятий на службу до органів Державної кримінально-виконавчої служби України.
З 31.05.2018, у відповідності до наказу начальника Державної установи Сумської виправної колонії № 116 № 99 о/с, ОСОБА_1 був прийнятий на службу до вказаної установи.
16.11.2020 року, на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду у справі №480/5336/20 від 12.11.2020, наказом №184/ОС від 16.11.2020, позивач був поновлений на посаді начальника оперативного відділу державної установи «Сумська виправна колонія (№116)».
Відповідно до наказу відповідача від 01.06.2021 №281-Л821 «Про проведення службового розслідування», з метою з`ясування причин та обставин допущених порушень окремих напрямків службової діяльності Державної установи "Сумська виправна колонія (№116)", виявлених в ході здійснення відомчого контролю за діяльністю органів установ виконання покарань працівниками Управління ресоціалізації та соціальної реабілітації, Управління забезпечення режиму, Управління з питань організації охорони та Управління оперативно-розшукової діяльності, керівник відповідача наказав створити комісію для проведення службового розслідування з вище зазначених питань (а.с.11).
За наслідками проведення вказаного службового розслідування відповідною комісією був складений висновок від 11.06.2021 (а.с.12-16).
Відповідно до п.3 резолютивної частини вказаного висновку, за порушення вимог п.2.1, 2.2, 2.3, 2.8, 2.9 Посадової інструкції «Начальника оперативного відділу», капітан внутрішньої служби Сидоров Роман Григорович - начальник оперативного відділу державної установи "Сумська виправна колонія (№116)", заслуговує на притягнення до дисциплінарної відповідальності, у вигляді звільнення з посади.
Згідно описової частини вказаного висновку, порушення ОСОБА_2 полягають в тому, що він неналежним чином організовує роботу оперативного відділу, а саме: керівництво оперативного відділу, перевіряє і контролює діяльність, підлеглого особового складу, розробляє та здійснює заходи спрямовані на удосконалення організації і проведення оперативно-розшукової діяльності, а також на поліпшення роботи персоналу оперативного відділу; несе персональну відповідальність за виконання покладених на оперативний відділ завдань та функцій; забезпечує регулярне та своєчасне отримання і перевірку оперативної інформації, належне реагування на виявлені факти приготування або вчинення злочинів з метою їх попередження та припинення; забезпечує із забезпеченням підрозділів безпеки осіб, які надають допомогу в боротьбі із злочинністю і сприяють виконанню завдань оперативно-розшукової діяльності осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві; проводить оперативні наради оперативного складу установи, заслуховує результати роботи, дає оцінку виконання завданням оперативно-розшукової роботи.
07 червня 2021 року капітану внутрішньої служби ОСОБА_1 було запропоновано надати пояснення щодо виявлених недоліків під час проведеної перевірки. Пояснення ОСОБА_1 надав в усній формі, «...що виявлені недоліки підчас перевірки були виявлені за той період коли я перебував у черговій відпустці та лікарняному», яке було задокументовано, від підпису в поясненні відмовився.
Встановлено, що відповідно до наказу державної установи «Сумська виправна колонія (№116)» від 01.04.2021 №18/ОС/ВП-21 ОСОБА_1 перебував з 01 по 17 квітня 2021 року в черговій відпустці та відповідно до листків непрацездатності АЛА №613715 від 06.04.2020, АЛА №742391 від 19.04.2021 та АЛА №742818 від 29.04.2021 перебував на лікарняному в некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Сумської міської ради.
Окрім того у вказаному висновку зазначено, наступні обставини:
- під час вивчення протоколів щотижневих парад начальника установи з оперативними працівниками встановлено, що стан оперативної обстановки на таких нарадах детально не аналізується, фактори, що можуть здійснити негативний вплив не оцінюється, особи, які можуть негативно вплинути на стан правопорядку та заходи протидії не обговорюються. Протокольні рішення носять загальний характер. Відповідно, виконання запланованих заходів начальником оперативного відділу капітаном внутрішньої служби ОСОБА_1 не контролюється, що призводить до їх невиконання оперативними працівниками.
- виявлено факти умисного внесення завідомо неправдивих даних до звітних документів;
- низька обізнаність оперативних працівників про негативні процеси, що відбуваються серед засуджених, які тримаються в ДІЗО, ПКТ, ДПК, та інертність щодо підтримання належного правопорядку;
- з боку начальника оперативного відділу відсутній контроль за роботою підлеглих над підвищенням своєї професійної майстерності та ділової кваліфікації, виконанням ними тематичних і навчальних планів службової підготовки;
- начальник оперативного відділу з жовтня 2020 року жодного разу не залучав громадян до виконання завдань оперативно-розшукової діяльності.
На підставі вище зазначеного висновку відповідачем 11.06.2021 був прийнятий наказ №47/ОС/СТ-21 «Про заходи дисциплінарного реагування», пунктом 2 якого позивача, за порушення вимог п.2.1, 2.2, 2.3, 2.8, 2.9 Посадової інструкції «Начальника оперативного відділу», звільнено з посади. (а.с.17).
18.06.2021 відповідачем був прийнятий наказ №95/ОС-21 «По особовому складу щодо ОСОБА_1 » відповідно до якого ОСОБА_1 призначено оперуповноваженим оперативного відділу Державної установи "Сумська виправна колонія (№116)", звільнивши з посади начальника оперативного відділу Державної установи "Сумська виправна колонія (№116)", з 18.06.2021.
Не погоджуючись з вказаними наказами, позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Статтею 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) передбачено, що Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно зі ст. 142 КЗпП трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, у деяких галузях для окремих категорій працівників діють статути і положення про дисципліну.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VІІІ (надалі Закон № 580).
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 580 у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.
Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом (ч. 2 вищевказаної статті).
Сутність службової дисципліни в Державній кримінально-виконавчій службі України визначена Дисциплінарним статутом України Національної поліції України (далі - Дисциплінарний Статут), який затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15 березня 2018 року (далі Закон № 2337-VIII).
Законом № 2337-VIII закріплено, що дія цього Дисциплінарного Статуту поширюється на осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України та податкової міліції.
Відповідно до пункту 3 статті 12 Дисциплінарного Статуту до осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень:
1) зауваження;
2) догана;
3) сувора догана;
4) попередження про неповну службову відповідність;
5) пониження у спеціальному званні на один ступінь;
6) звільнення з посади;
7) звільнення із служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України.
Статтею 12 Дисциплінарного Статуту визначено поняття дисциплінарного проступку, яким визнається протиправна винна дія чи бездіяльність, що полягає в порушенні службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків працівника органів Державної кримінально-виконавчої служби України або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для вказаних працівників, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет органів Державної кримінально-виконавчої служби України.
За загальними правилами трудового законодавства саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна з важливих ознак порушення трудової дисципліни.
Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.
Як свідчать обставини викладені у позовній заяві та у відзиві, при проведенні перевірки було виявлено ряд недоліків, які стали підставою для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Суд зазначає, що оскаржуваний наказ № 95/ОС-21 від 18.06.2021 не містить жодної інформації, щодо фактичних підстав притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, а містить виключно посилання на наказ № 47 ОС/СТ-21 від 11.06.2021.
Зміст наказу відповідача №47 ОС/СТ-21 від 11.06.2021 визначає, як підставу для звільнення позивача з посади порушення ним п.2.1, 2.2, 2.3, 2.8, 2.9 Посадової інструкції «Начальника оперативного відділу», окрім того відповідач зробив посилання на проведення службового розслідування.
Представник позивача, з метою з`ясування фактичних підстав прийняття оскаржуваних наказів, звернувся до відповідача з вимогою надати витяг з посадової інструкції позивача, на що відповідачем був наданий відповідний витяг (а.с.28), з якого судом встановлено, що позивач мав наступні завдання та обов`язки на порушення яких вказує відповідач:
2.1. Начальник оперативного відділу здійснює керівництво оперативного відділу, перевіряє і контролює діяльність підлеглого особового складу. Розробляє та здійснює заходи спрямовані на удосконалення організації і проведення оперативно-розшукової діяльності, а також на поліпшення методів роботи персоналу оперативного відділу.
2.2. Несе персональну відповідальність за виконання покладених на оперативний відділ завдань та функцій.
2.3. Забезпечує регулярне та своєчасне отримання і перевірку оперативної інформації, належне реагування на виявлені факти приготування або вчинення злочинів з метою їх попередження та припинення.
2.8. Забезпечує із залученням підрозділів безпеку осіб, які надають допомогу в боротьбі із злочинністю і сприяють виконанню завдань оперативно-розшукової діяльності осіб, які беруть участь в кримінальному судочинстві.
2.9. Проводить оперативні наради оперативного складу установи, заслуховує результати роботи дає оцінку виконаним завданням оперативно-розшукової роботи.
Однак, суд зазначає, що відповідачем в оскаржуваних наказах конкретно не зазначено, у яких саме діях або бездіяльності позивача виразилось порушення вищезазначених пунктів посадової інструкції.
У зв`язку з чим суд вважає за доцільне дослідити обставини та висновки зазначенні у висновку від 11.06.2021 службового розслідування, посилання на яке є у наказі №47 ОС/СТ-21 від 11.06.2021.
Так, щодо обставин що стосуються спірних правовідносин зазначено наступні факти:
- під час вивчення протоколів щотижневих нарад начальника установи з оперативними працівниками встановлено, що стан оперативної обстановки на таких нарадах детально не аналізується, фактори, що можуть здійснити негативний вплив не оцінюється, особи, які можуть негативно вплинути на стан правопорядку та заходи протидії не обговорюються. Протокольні рішення носять загальний характер. Відповідно, виконання запланованих заходів начальником оперативного відділу капітаном внутрішньої служби Сидоровим Р.Г. не контролюється, що призводить до їх невиконання оперативними працівниками.
- виявлено факти умисного внесення завідомо неправдивих даних до звітних документів;
- низька обізнаність оперативних працівників про негативні процеси, що відбуваються серед засуджених, які тримаються в ДІЗО, ПКТ, ДПК, та інтерність щодо підтримання належного правопорядку;
- з боку начальника оперативного відділу відсутній контроль за роботою підлеглих над підвищенням своєї професійної майстерності та ділової кваліфікації, виконанням ними тематичних і навчальних планів службової підготовки;
- начальник оперативного відділу з жовтня 2020 року жодного разу не залучав громадян до виконання завдань оперативно-розшукової діяльності.
Позивач звертаючись до суду зазначає, що він не міг у повному обсязі виконувати покладені на нього обов`язки, оскільки позивач (після поновлення його на посаді за рішенням Сумського окружного суду від 12.11.2020) на робочому місці перебував виключно в адміністративній будівлі ДУ «Сумська виправна колонія» №116, на територію режимного об`єкту допущений не був, хоча вживав всі заходи для оповіщення керівництва щодо надання можливості реалізовувати покладені на нього завдання та функції, шляхом доступу на територію Установи. Оскільки до його посадових обов`язків входить коло завдань, пов`язаних з оперативно-розшуковою діяльністю, позитивні результати роботи за вказаною посадою можуть бути отримані в разі конфіденційного співробітництва із засудженими, які і перебувають на території режимного об`єкту.
Відповідно до матеріалів справи, на адресу начальника ДУ «Сумська виправна колонія (№116)» позивачем неодноразово направлялись рапорти за №10/99 від 20.01.2021, №10/102 від 16.03.2021, №10/109 від 27.04.2021, №10/111 від 28.04.2021 (а.с. 33-36) з доповіддю про неможливість потрапити на територію охороняємого (режимного) об`єкта ДУ «СВК №116», що перешкоджає виконувати йому посадові обов`язки. Вказані рапорти зареєстровані ОСОБА_1 у Журналі №10-15, який розпочатий 28 січня 2019 року (а.с.30). Рапорти, направлені позивачем, керівництвом ДУ «Сумська виправна колонія» №116 не розглядались та залишались без реагування.
На підтвердження направлення зазначених рапортів позивачем надано витяг з журналу вихідної кореспонденції (а.с.30).
Наявність відповідних записів в журналі вихідної кореспонденції щодо направлення рапортів до керівництва Установи відповідачем спростував тим, що вище зазначений журнал вівся та знаходився в кабінеті начальника оперативного відділу установи, що надавало позивачу можливість вносити будь-які записи до нього без всілякого контролю, окрім того відповідач зазначає, що вказані рапорти не містять вхідного номеру та візи начальника установи, що свідчить про те, що зазначенні рапорти не були передані до установи.
З даного приводу суд зазначає, що під час жодної перевірки, проведеної до моменту звільнення позивача з посади, перевіряючими особами не встановлювалось факту безпідставної реєстрації документів у зазначеному журналі, як і не встановлено обставин, що вказували на можливість внесення у подальшому недостовірної інформації (порушення нумерації, виправлення або пропуск рядків).
У той же час, відповідачем не надано суду жодних допустимих доказів у спростування доводів позивача щодо не допуску його на територію режимного об`єкту, наприклад: завіреного списку посадових осіб, перепусток, показів свідків.
Навпаки, відповідно до Графіків несення служби, які затверджені начальником ДУ «Сумська виправна колонія (№116)» серед відповідальних по установі осіб з січня по квітень місяць 2021 року позивача не значиться. (а.с.37)
У зв`язку з викладеним судом не встановлено обставин, які б спростовували доводи позивача, що він не мав фактичної можливості виконувати всі свої функціональні обов`язки, у зв`язку з відсутністю можливості працювати на території режимного об`єкту.
Також суд зазначає, що відповідачем під час розгляду даної справи не надано жодного доказу, який би вказував на те, що позивачем не контролюється виконання запланованих заходів, що призводить до їх невиконання оперативними працівниками, так само не надано суду копії або оригінали тих документів, до яких позивачем (як зазначено відповідачем) умисно вносились завідомо неправдиві дані.
Посилання на те, що начальник оперативного відділу з жовтня 2020 року жодного разу не залучав громадян до виконання завдань оперативно-розшукової діяльності, суд вважає безпідставним, з огляду на те, що позивач не мав можливості працювати на території режимного об`єкту відповідача.
Інші доводи відповідача викладенні у оскаржуваних наказах та висновку службового розслідування мають загальний (неконкретизований) характер, що не дає можливості суду оцінити їх як дисциплінарний проступок позивача, та за своє суттю є неспівмірним з застосований видом дисциплінарного стягнення.
Доводи відповідача викладенні у відзиві, щодо позивач після поновлення на посаді за рішенням суду, категорично відмовився від здійснення своїх посадових обов`язків, а саме на роботу виходив побажанню, суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано жодного доказу у підтвердження зазначених обставин.
Також, окремо суд вважає за потрібне зазначити, що посилання відповідача на рапорт про результати перевірки відповідача (вх.№1735 від 27.05.2021) є безпідставним, оскільки вказаний рапорт був виключно підставою для проведення службового розслідування та не визначав вид дисциплінарного стягнення для позивача, як і не встановлював порушення ним посадової інструкції.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За приписами ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.
Зважаючи на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправним та скасування пункту 2 наказу № 47 ОС/СТ-21 від 11.06.2021 «Про заходи дисциплінарного реагування» та наказу № 95/ОС-21 від 18.06.2021, а як наслідок поновлення позивача на посаді начальника оперативного відділу Державної установи «Сумська виправна колонія № 116» з дати з якої його було незаконно звільнено з посади, а саме з 18 червня 2021 року є обґрунтованими, правомірними і відповідно, підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги позивача стягнути з Державної установи "Сумська виправна колонія (№116)" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн, то суд вважає що вказана вимога не підлягає задоволенню, у зв`язку з наступним.
Згідно з ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, слід виходити з вимог ст. ст.1167,1187 ЦК України, які визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.
Відповідно до роз`яснень, даних в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 № 4, моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Позивачем у підтвердження заявленої вимоги про стягнення моральної шкоди було надано суду консультаційні висновки від 23.07.2021, від 27.07.2021 та протокол дослідження головного мозку від 23.07.2021, однак з вказаних доказів не вбачається та не можливо встановити причино-наслідковий зв`язок між предметом розгляду даної справи та станом здоров`я позивача.
Окрім того, позивач обґрунтовуючи спірну вимогу посилається на те що 23.07.2021 правоохоронними органами був зафіксований факт нанесення позивачу тілесних ушкоджень його начальником, однак суд звертає увагу, що вказані обставини знаходяться поза межами предмету розгляду даної справи, а тому не можуть бути враховані судом для визначення розміру моральної шкоди у даній справі.
Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги, що позивачем під час розгляду справи у суді не було надано жодного доказу на підтвердження факту перенесених ним душевних страждань, душевного або фізичного болю, приниженні честі та гідності, а також ділової репутації, суд дійшов висновку про необґрунтованість вказаної частини позовних, та як наслідок, відсутність правових підстав для їх задоволення.
При вирішенні питання щодо розподілу витрат пов`язаних з розглядом даної справи, суд виходить з наступного:
Відповідно до положень п.1 ч.3 ст.132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
При вирішенні питання щодо розподілу витрат на професійну (правничу) допомогу суд, відповідно до положень ч.5, ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", ч.5 ст.242 КАС України враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.
Так, у відповідності до висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 15 травня 2018 року у справі №821/1594/17, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що компенсація таких витрат здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.
За змістом статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Цей висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16.
Судом встановлено, що на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. представником позивача надано до суду:
- договір про надання правової допомоги від 14.06.2021 року №14/06-С (а.с.44-45);
- рахунок №15 від 14.06.2021 року, про сплату позивачем за надання правової допомоги коштів у загальному розмірі 3000 грн, в якому відображено опис виконаних робіт з визначенням розміру оплати за кожну з наданих послуг (а.с.46);
- квитанція АБ «Укргазбанк» (а.с.47);
- ордер та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.
Таким чином, суд зазначає, що наданими представником позивача документами, фактичний обсяг витрат, які сторони сплатили у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги підтверджено належними та допустимими доказами на загальну суму 3000 грн.
При цьому, навіть за відсутності клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку, що вимога представника позивача про стягнення судових витрат на професійну правову допомогу підлягає задоволенню частково на суму 2500 грн., оскільки «надання правового аналізу з приводу питань, пов`язаних з митним законодавством ......», вартість якої складає 500 грн. не відноситься до обставин, які є предметом розгляду та дослідження у даній справі.
Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн., та витрат на професійну правову допомогу в сумі 2500 грн. в порядку, встановленому законом.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Таким чином, оскільки позовні вимоги в частині позовних вимог про поновлення позивача на посаді судом задоволено, то в цій частині рішення підлягає негайному виконанню.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до Державної установи "Сумська виправна колонія (№116)" про визнання протиправним та скасування пункту наказу, поновлення на посаді та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу начальника Державної установи «Сумська виправна колонія (№ 116)» № 47 ОС/СТ-21 від 11.06.2021 «Про заходи дисциплінарного реагування».
Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Державної установи «Сумська виправна колонія (№ 116)» № 95/ОС-21 від 18.06.2021 «По особовому складу щодо ОСОБА_1 ».
Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника оперативного відділу Державної установи «Сумська виправна колонія № 116» з 18 червня 2021 року.
У іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Глазько