Справа № 240/12836/20
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2021-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/12836/20

Головуючий у 1-й інстанції: Токарева М.С.

Суддя-доповідач: Залімський І. Г.

30 вересня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Сушка О.О. Мацького Є.М.

секретаря судового засідання: Чорнокнижник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Уют Строй" до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Уют Строй" звернулося до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області, у якому просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Житомирській області від 10.04.2020 № та №.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27.05.2021 позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27.05.2021 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що в ході перевірки встановлено, що ТОВ "Уют Строй" занижено доходи від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначені за правилами бухгалтерського обліку, за рахунок не включення до їх складу вартості безоплатно отриманих товарно-матеріальних цінностей, а саме: будівельних матеріалів, які фактично не могли бути поставлені зазначеними в документах постачальниками, в загальній сумі 934304 грн. Проводився аналіз на предмет наявності поставлених ТМЦ від їх контрагентів та фактичного їх використання у діяльності ТОВ "Уют Строй", в результаті якого встановлено, що наявність поставлених ТМЦ від ТОВ "БК Артбуд", ТОВ "Будмонтаж-1" (ТОВ "ОПТПРОМСЕРВІС"), ТОВ "ДІЕНС ЛТД", ТОВ "ІРЕДЖЕН", ТОВ "АБРЕНСІС" (ТОВ "ВІННИЦЬКА ПРИМАРА 19") та їх подальше зберігання на складах та використання в господарській діяльності підтверджується наданими до перевірки документами та регістрами бухгалтерського обліку. Але, при детальному вивченні наявної інформації по вищезазначених контрагентах - постачальниках, при проведеному аналізі ланцюгів постачання згідно баз даних ДПС України встановлено, що дані контрагенти не є виробниками товарів, реалізованих на ТОВ "Уют Строй" протягом перевіреного періоду, дані товари не були ними імпортовані, в ланцюгах постачання також не встановлено їх походження та взагалі факту їх придбання у постачальників, на певному ланцюзі постачання прослідковується придбання інших товарів по номенклатурі або взагалі відсутній факт придбання будь-чого. На думку контролюючого органу це свідчить про відсутність в дійсності операцій, неправомірність їх відображенні в регістрах бухгалтерського обліку і фінансовій звітності у зв`язку із відсутністю факту (джерела) законного введення в обіг товару та/або реального задекларованого виробництва, а лише його "паперово-транзитне" переміщення в ланцюгу. Тим самим доведено факт неможливості здійснення господарської операції покупцем з одержання (купівлі) ним відповідного товару у ТОВ "БК Артбуд", ТОВ "Будмонтаж-1" (ТОВ "ОПТПРОМСЕРВІС"), ТОВ "ДІЕНС ЛТД", ТОВ "ІРЕДЖЕН", ТОВ "АБРЕНСІС" (ТОВ "ВІННИЦЬКА ПРИМАРА 19"). Встановлені перевіркою обставини, можуть свідчити про відсутність у підприємств задекларованих власних та залучених ресурсів по ланцюгу постачальників, для постачання ідентифікованого товару та про формування для ТОВ "Уют Строй" податкового кредиту з податку на додану вартість згідно податкових та видаткових накладних, виписаних ТОВ "БК Артбуд", ТОВ "БК "Будлайф" ТОВ "Будмонтаж-1", ТОВ"АБРЕНСІС", ТОВ "ІРЕДЖЕН", ТОВ "ДІЕНС ЛТД" на продаж товару та послуг, але без реального здійснення господарських операцій.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зауважив, що у відповідача були відсутні правові підстави для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки ним не було допущено порушень вимог чинного законодавства

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив вимоги, що в ній викладені, задовольнити.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, Головним управлінням ДПС у Житомирській області було проведено документальну планову виїзну перевірку податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. За результатами проведеної перевірки було складено акт №101/06-30-05-01/38191007 від 13.03.2020 у якому контролюючий орган робить висновок про допущенням ТОВ "Уют Строй" зокрема наступних порушень:

- пп.14.1.11 п.14.1 ст.14 п. 44.1 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, ст. 135, п.138.2, п.138.3 ст.138 Податкового Кодексу України від 02.12.2010р. № 2755-VI (із змінами та доповненнями, у редакції, яка діяла після 01.01.2015р.), п.5 П(С)БО 11, затвердженого Наказом Міністерства Фінансів України N20 від 31.01.2000, що зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 11 лютого 2000 р. за N 85/4306, П(С)БО №15 "Доходи", який затверджено наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 №290 "Про затвердження Положення (Стандарту) бухгалтерського обліку" та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 14.12.1999р. за №860/4153, П(С)БО 16 "Витрати", що затверджене наказом Міністерства фінансів України від 31.12.99р. № 318 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 19.01.2000р. за № 27/4248, ст.3, ст.4 Закону України від 16.07.1999г. № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV (із змінами та доповненнями), в результаті чого підприємством занижено податок на прибуток на загальну суму 1093047 грн.;

- п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.2,п. 198.3 п. 198.6 ст.198, п.200.1 ст.200, п.201.1 п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України в результаті чого ТОВ "Уют Строй" занижено податок на додану вартість на загальну суму 1225090 грн.

10.04.2020 на підставі висновків акту перевірки №101/06-30-05-01/38191007 від 13.03.2020 відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення:

- №, яким донараховано грошові зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 1531362 грн, у т.ч. 1225090 грн - за збільшеним податковим зобов`язанням та 306272 грн за штрафними (фінансовими) санкціями;

- №, яким збільшено грошове зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1365315 грн, у т.ч. 1092252 грн - за збільшеним податковим зобов`язанням та 273063 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Позивач не погодився із вказаними рішеннями, а тому звернувся до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що висновки акту перевірки №101/06-30-05-01/38191007 від 13.03.2020 на підставі яких ГУ ДПС у Житомирській області прийняті податкові повідомлення-рішення від 10.04.2020 № та № не є обґрунтованими, що свідчить про протиправність оскаржуваних рішень.

Колегія суддів частково погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Згідно з пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток приватних підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Відповідно до пункту 135.1 статті 135 ПК України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Статтями 138-140 ПК України встановлений перелік різниць, на які коригується фінансовий результат до оподаткування. Зазначений перелік не містить різниць, які б передбачали коригування фінансового результату до оподаткування на витрати за операціями, що не пов`язані з господарською діяльністю платника податків або операціями, що мають ознаки нереальності.

Частина 3 розділу 1 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 Загальні вимоги до фінансової звітності, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 №73, визначає витрати як зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).

Згідно пункту 5 Положення бухгалтерського обліку 11 Зобов`язання, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2010 №20, зобов`язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення.

Відповідно до пункту 6 Положення бухгалтерського обліку 16 Витрати затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999, витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Порядок нарахування та сплати податку на додану вартість регулюється Розділом V Податкового кодексу України. Зокрема, відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з:а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Згідно п.188.1 ст.188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів.

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 ПК України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно пункту 200.4 статті 200 ПК України, при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу;

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до

Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно із пунктом 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

В силу пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Підпунктом 44.1 статті 44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми).

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16.07.1999 №996-XIV (Закон №996-XIV) фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За вимогами частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина друга статті 9 Закону № 996-XIV).

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкового кредиту та витрат виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

Водночас, наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту та витрат, зокрема, це: не пов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.

За змістом уставленої практики Верховного Суду, зокрема постанови від 03.09.2019 у справі №810/3790/17, при вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, необхідно враховувати, що відповідно до вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.

Проте у разі надання контролюючим органом доказів, які і свідчать, що платником податків не було відображено у податковому обліку та задекларовано отриманий прибуток, або документи, на підставі яких платник податків задекларував свої податкові зобов`язання, у тому числі сформував податковий кредит, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, між ТОВ "Уют Строй" та ТОВ "БК АРТБУД" укладено договір поставки №31/05-1 від 31.05.2018 про постачання товарів (дошок обрізних та брусків обрізних).

У акті перевірки ГУ ДПС в Житомирській області робить висновок про відсутність документів на доставку товару. Разом з тим наявною у матеріалах справи копією подорожнього листа №101 від 11.06.2018, підтверджено перевезення та доставлення відповідних товарів ТОВ "Уют Строй".

Між ТОВ "Уют Строй" та ТОВ "Діенс ЛТД" укладено договір поставки №48 від 10.10.2017 щодо постачання товарів (дошок обрізних, брусків обрізних, будівельних бетонних блоків.

У акті перевірки відповідач робить висновок про відсутність документів на доставку товару. Разом з тим наявною у матеріалах справи копією подорожнього листа №80 від 16.10.2017р., №81 від 17.10.2017; №82 від 18.10.2017; №83 від 19.10.2017р., №84 від 20.10.2017 та №85 від 23.10.2017, які свідчить про перевезення та доставлення відповідних товарів ТОВ "Уют Строй".

Між ТОВ "Уют Строй" та ТОВ "Іреджен" укладено договір поставки №55/01 від 01.11.2017 про постачання товарів (дошок обрізних, брусків обрізних). У акті перевірки контролюючий орган робить висновок про відсутність документів на доставку товару. Разом з тим наявною у матеріалах справи копією подорожніх листів №93 від 03.11.2017; №94 від 06.11.2017; №95 від 07.11.2017; №96 від 08.11.2017; №97 від 09.11.17; №98 від 10.11.2017; №99 від 13.11.2017; №100 від 14.11.2017; №101 від 15.11.2017; №102 від 16.11.2017, які свідчить про перевезення та доставлення відповідних товарів ТОВ "Уют Строй".

Між ТОВ "Уют Строй" та ТОВ "Абренсіс" укладено договір поставки №01/08 від 01.08.2018 щодо постачання товарів (дошок для покриття підлоги, дошок обрізних, брусків обрізних.

У акті перевірки відповідач робить висновок про відсутність документів на доставку товару. Разом з тим наявною у матеріалах справи копією подорожнього листа №147 від 01.08.2018, який свідчить про перевезення та доставлення відповідних товарів ТОВ "Уют Строй".

Між ТОВ "Уют Строй" та ТОВ "Будмонтаж-1" укладено договір поставки №66 від 04.12.2017 про постачання товарів (дошок настилу, дошок обрізних, брусків обрізних).

У акті перевірки відповідач робить висновок про відсутність документів на доставку товару. Разом з тим наявними у матеріалах справи копіями подорожніх листів №124 від 18.12.2017, №125 від 19.12.2017, №126 від 20.12.2017, які свідчить про перевезення та доставлення відповідних товарів ТОВ "Уют Строй".

Як вказано у акті перевірки та не заперечується сторонами видом діяльності ТОВ "Уют Строй" згідно КВЕД 41.20 є будівництво житлових і нежитлових будівель.

Відповідач посилається у акті на те, що станом на кінець перевіряємого періоду на залишках згідно бухгалтерського обліку ТОВ "Уют Строй" придбані у його контрагентів ТОВ "БК АРТБУД", ТОВ "Діенс ЛТД", ТОВ "Іреджен", ТОВ "Абренсіс", ТОВ "Будмонтаж-1" ТМЦ не рахуються, і це свідчить, на думку податкового органу, про безтоварність господарських операцій із вказаними контрагентами.

Однак, таке твердження відповідача спростовується копіями: довідок КБЗа про вартість будівельних робіт та витрати, актами_КБ2в приймання виконаних будівельних робіт, розрахунками загальновиробничих витрат до локального кошторису №2-1-1 на загально будівельні роботи та підсумковими відомостями ресурсів на відповідному об`єкті будівництва.

Судом першої інстанції обґрунтовано розцінено критично посилання відповідача на ненадання до перевірки товарно-транспортних накладних як на підставу визнання безтоварності господарських операцій, адже товарно-транспортна накладна не є обов`язковим первинним документом, що складається під час здійснення господарської операції з поставки товару, а є первинним документом, що лише підтверджує операції учасників транспортних перевезень (вантажовідправника, вантажотримувача, перевізника), тому її неналежне оформлення або відсутність у покупця товару за наявності належних первинних документів, що підтверджують поставку та оприбуткування товару, не може бути самостійною підставою для висновку про безтоварний характер господарської операцій з поставки товару в цілому.

Так, згідно з Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 № 128/2568), ТТН - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

У свою чергу, сама по собі відсутність або неналежне оформлення ТТН не є достатнім аргументом, який доводить нереальність господарської операції.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №808/412/16.

До того ж, норми законодавства не передбачають особливого порядку оформлення навантаження та розвантаження ТМЦ окремо від процедури перевезення та доставки ТМЦ.

У своїх висновках Верховний Суд неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише на умовах, передбачених законом, а п. 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію законів. Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах Амюр проти Франції, Колишній король Греції та інші проти Греції та Малама проти Греції).

Водночас ст.1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (рішення у справах "Ван дер Мюсель проти Бельгії" та "Копеський проти Словаччини"). Особа може заявляти про порушення ст.1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення. "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права. "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копеський проти Словаччини").

Податковий орган при виконанні покладених на нього повноважень зобов`язаний діяти на підставі, у межах та у спосіб визначений чинним законодавством України. Не зважаючи на той факт, що Податковим кодексом України встановлене право контролюючого органу на здійснення перевірок (документальних, невиїзних, виїзних, планових та позапланових перевірок), суд наголошує, що у той же час, контролюючий орган позбавлений права на відображення в акті перевірки необґрунтованих даних, а також суб`єктивних припущень, які не мають підтвердження доказами.

Відповідач вказує на наявність поставлених ТМЦ від ТОВ "БК Артбуд", ТОВ "Будмонтаж-1" (ТОВ "ОПТПРОМСЕРВІС"), ТОВ "ДІЕНС ЛТД", ТОВ "ІРЕДЖЕН", ТОВ "АБРЕНСІС" (ТОВ "ВІННИЦЬКА ПРИМАРА 19") та їх подальше зберігання на складах та використання в господарській діяльності підтверджується наданими до перевірки документами та регістрами бухгалтерського обліку. Позиція про відсутність в дійсності операцій, неправомірність (безпідставність) документального оформлення нереальної господарської операції при складанні первинних документів та їх відображенні в регістрах бухгалтерського обліку і фінансовій звітності ґрунтується виключно на тому, що при детальному вивченні наявної інформації по вищезазначених контрагентах - постачальниках, при проведеному аналізі ланцюгів постачання згідно баз даних ДПС України встановлено, що дані контрагенти не є виробниками товарів, реалізованих на ТОВ "Уют Строй" протягом перевіреного періоду, дані товари не були ними імпортовані, в ланцюгах постачання також не встановлено їх походження та взагалі факту їх придбання у постачальників, на певному ланцюзі постачання прослідковується придбання інших товарів по номенклатурі або взагалі відсутній факт придбання будь-чого.

Суд зазначає, що за умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 27.01.2016 № 21-5333а15.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 27.02.2018 по справі №811/2154/13 зауважив, що будь-яке автоматизоване співставлення, чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки, автоматизоване співставлення, зокрема задекларованих податкових зобов`язань та податкового кредиту, не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення таких податкових зобов`язань, а тому здобуті таким чином докази не можуть визнаватись допустимими.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано відхилено доводи відповідача про можливу відсутність у ТОВ "БК Артбуд", ТОВ "БК "Будлайф" ТОВ "Будмонтаж-1", ТОВ"АБРЕНСІС", ТОВ "ІРЕДЖЕН", ТОВ "ДІЕНС ЛТД" задекларованих власних та залучених ресурсів по ланцюгу постачальників, для постачання ідентифікованого товару.

Так, у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №813/4931/13-а, від 06.02.2018 у справі №802/4940/14 висловлено правову позицію згідно якої податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від дотримання його контрагентом податкової дисципліни та правильності ведення ним податкового або бухгалтерського обліку.

Суд також акцентує увагу на принципі індивідуальної відповідальності за вчинене порушення (частина друга статті 61 Конституції України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 17 листопада 2020 року у справі № 816/5040/14 порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Одне тільки порушення постачальником товару (робіт, послуг) вимог податкового законодавства не може бути підставою для висновку про порушення іншим платником податків - покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та обліку витрат за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про його обізнаність щодо протиправної податкової поведінки контрагента та про злагодженість дій між ними.

За умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими правомірно (обґрунтовано), якщо контролюючий орган не доведе зворотне.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 2 грудня 2019 року у справі №826/13060/18 та від 02 грудня 2020 року у справі №П/811/736/17.

У постановах від 17.09.2019 у справі №807/2332/15, від 21.07.2020 у справі №804/9089/13-а Верховний Суд вказав, що норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту чи наміру платника податків отримати певний результат від здійснення господарської операції (підприємницької діяльності).

Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі №804/4940/14 зазначив, що відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки зокрема залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).

Водночас, відсутність достатніх (саме на думку контролюючого органу) матеріальних та трудових ресурсів не може беззаперечно свідчити про невиконання цими суб`єктами договірних зобов`язань.

Відсутність у контрагента добросовісного платника податку матеріальних та трудових ресурсів, не виключає можливості реального виконання таким платником господарської операції, та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем (постанова Верховного Суду від 01.10.2019 у справі №804/9072/16).

У постанові від 10.09.2019 справа №814/2412/17 Верховний Суд вказав, що без встановлення у судовому порядку обставин відсутності у контрагентів суб`єкта господарювання основних засобів, трудових ресурсів тощо, висновки податкового органу про нереальність господарських операцій з огляду на зазначені обставини носять лише характер припущень.

Зазначене підтверджується і практикою Європейського суду з прав людини: рішення від 09 січня 2007 року (заява № 803/02) у справі "Інтерсплав проти України"; рішення від 22 січня 2009 року (заява № 3991/03) "Справа БУЛВЕС проти Болгарії"; рішення від 18 березня 2010 року (заява № 6689/03) у справі "Бізнес Супорт Центр" проти Болгарії".

Отже, лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов`язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит та праві на отримання бюджетного відшкодування. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а повинні бути підтверджені належними, достатніми, достовірними доказами із законних джерел у їх взаємній сукупності.

На момент здійснення спірних господарських операцій позивач та його контрагенти були належним чином зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість, установчі документи недійсними в судовому порядку не визнавалися.

Матеріали справи не містять жодних доказів, які свідчили б про безтоварність операцій позивача та його контрагентів. Не наведено відповідачем й обставин та не надано доказів невідповідності господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, їх збитковості або інших обставин, які б окремо або в сукупності свідчили, що вчинення таких операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру).

За відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів, які б свідчили, що господарські операції позивача із вказаними контрагентами були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди, обізнаності платника щодо протиправного характеру діяльності підприємств у ланцюгах постачання, прямої чи опосередкованої причетності до такої протиправної діяльності, наявності недоліків у первинних документах тощо, суд вважає, що у ТОВ "Уют Строй" наявні всі необхідні документи, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського та податкового обліку, для формування витрат та податкового кредиту, а аналіз наданих позивачем первинних документів свідчить про дотримання ним спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум по господарським операціям.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №813/776/17.

Апеляційний суд також погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність посилань відповідача на наявність кримінального провадження №0000197 від 29.11.2016 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 212, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 205 КК України щодо діяльності ТОВ "БК Артбуд", оскільки податковим органом не надано вирок суду, в якому досліджувались господарські відносини між позивачем і ТОВ "БК Артбуд" та міститься документальне підтвердження того, що контрагентом постачальником позивача фактично велась незаконна діяльність. Отримана ж у ході досудового розслідування інформація, на яку посилається податковий орган в обґрунтування своїх доводів про недобросовісність учасників спірних угод не може слугувати належним підтвердженням фактів, зафіксованих в акті перевірки.

Підсумовуючи наведене апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість доводів позивача, якими останній обґрунтовує протиправність податкових повідомлень-рішень від 10.04.2020 № та №.

Разом з цим, в ході апеляційного розгляду даної справи встановлено та підтверджено позивачем, що позивач погоджується та не оскаржує податкові повідомлення-рішення від 10.04.2020:

- №, у частині нарахування основного зобов`язання на суму 3111 грн та 795 грн штрафних санкцій, з огляду на заниження різниць по амортизації, яка нарахована по основним засобам, що використовувалися не у господарській діяльності;

- №, у частині нарахування основного зобов`язання суму 2851 грн та 713 грн штрафних санкцій, через не проведення коригування по ТОВ "Хаус Бетон" та ПП "Палей" та через подвійне включення до податкового кредиту сум ПДВ по ТОВ "Український клуб" та ТОВ "Фабрика вікон "Океан".

Таким чином, відсутні підстави для визнання протиправними та скасування вказаних податкових повідомлень-рішень у зазначених частинах, що не враховано судом першої інстанції.

У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим у частині задоволення позову про визнання протиправними та скасуванні податкових повідомлень-рішень ГУ ДПС у Житомирській області від 10.04.2020 № на суму 3111 грн основного зобов`язання та 795 грн штрафних санкцій та від 10.04.2020 № на суму 2851 грн основного зобов`язання та 713 грн штрафних санкцій, рішення суду першої інстанції належить у цій частині необхідно скасувати із ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову у вказаній частині.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами ч.2 ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд, керуючись вказаними положеннями статті 139 КАС України, виходить з того, що судове рішення ухвалено частково на користь суб`єкта владних повноважень, яким не понесено витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертизи, у зв`язку із чим судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року скасувати у частині задоволених позовних вимог та розподілу судових витрат.

У задоволенні позову у частині визнання протиправними та скасуванні податкових повідомлень-рішень ГУ ДПС у Житомирській області від 10.04.2020 № на суму 3111 грн основного зобов`язання та 795 грн штрафних санкцій та від 10.04.2020 № на суму 2851 грн основного зобов`язання та 713 грн штрафних санкцій відмовити.

Стягнути з ГУ ДПС у Житомирській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ТОВ "Уют Строй" судові витрати в розмірі 20725,72 грн.

У решті позову рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 11 жовтня 2021 року.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Сушко О.О. Мацький Є.М.