Справа № 140/10836/21
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2021-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року ЛуцькСправа № 140/10836/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Смокович В.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся із позовом до Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі Ковельський відділ ДВС, відповідач) про визнання протиправними дій старшого державного виконавця Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Веселухи Юлії Валерїївни щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 06 вересня 2021 року ВП № 66706704; визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Веселухи Юлії Валеріївни про відкриття виконавчого провадження від 06 вересня 2021 року ВП 66706704; визнання протиправними дій старшого державного виконавця Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Веселухи Юлії Валеріївни щодо винесення 06 вересня 2021 року в рамках виконавчого провадження ВП 66706704 постанов: про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника, про стягнення виконавчого збору, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та скасувати вказані постанови; визнання протиправною бездіяльності старшого державного виконавця Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Веселухи Ю.В. щодо невчинення дій по поверненню постанови АР№533567, що була винесена 12 травня 2018 року, органу, що видав постанову, без виконання та зобов`язати вчинити необхідні дії; стягнути з відповідача на користь позивача сплачені на рахунок відповідача кошти в сумі 704,00 грн та компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 7000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху від 12 травня 2018 року серії АР №533567 старшим державним виконавцем Ковельського відділу ДВС Веселухою Юлією Валеріївною 06 вересня 2021 року були винесені постанова про відкриття виконавчого провадження №66706704, постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 143,00 грн, постанова про стягнення виконавчого збору в сумі 51,00 грн, постанова про арешт коштів боржника та постанова про арешт майна боржника.

Позивач вказує, що постанову у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії від 12 травня 2018 року АР №533567 оскаржував до суду та по даній постанові у 2018 році вже існувало виконавче провадження №57115697, яке було відкрите 31 серпня 2018 року старшим державним виконавцем Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській облас ті Купчик О.В.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року у справі №159/2615/18 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною вказаної постанови було відмовлено та позивач хотів оплатити накладений на нього штраф у розмірі 255,00 грн, однак листом від 07 листопада 2018 року Управління патрульної поліції в Рівненській області просило повернути постанову № 5335657 від 12 травня 2018 року без виконання, у зв`язку із чим 21 грудня 2018 року була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження №57115697.

На думку позивача, строк звернення до виконання постанови від 12 травня 2018 року серії АР №533567 розпочався з моменту її винесення, тобто з 12 травня 2018 року та тримісячний термін, протягом якого така постанова мала бути звернута до виконання, закінчувався 12 серпня 2018 року, а тому у державного виконавця не було підстав відкривати виконавче провадженні по цій постанові у 2021 році та відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 4 Закон України «Про виконавче провадження» мала бути повернута стягувачу у зв`язку із пропущенням встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Окрім того, вказує, що внаслідок протиправних дій відповідача пережив сильні душевні хвилювання, що свідчить про заподіяння йому моральної шкоди на відшкодування якої просить стягнути з відповідача 7000,00 грн, а також кошти в сумі 704,00 грн, які були сплачені по оскаржуваній постанові, разом із витратами на виконавче провадження, у зв`язку із накладеним арештом на рахунки позивача.

З наведених підстав просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву від 07 жовтня 2021 року №76760/20 представник відповідача позовні вимоги не визнав мотивуючи тим, що позивач з будь-якими заявами та зверненнями по суті примусового виконання згаданого виконавчого документу не звертався, для досудового врегулювання даного спору жодних дій не вчинив, натомість, в день відкриття виконавчого провадження позивачем самостійно здійснено оплату загальної суми заборгованості, а саме штрафу в подвійному розмірі в сумі 510,00 грн , виконавчого збору в сумі 51,00 грн. та витрат виконавчого провадження в сумі 143,00 грн .

У зв`язку з надходженням коштів на депозитний рахунок відділу, на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону старшим державним виконавцем відділу Веселухою Ю.В. закономірно була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження від 09 вересня 2021 року. Зважаючи на зазначене вище, та беручи до уваги, що позивачем оскаржуються постанова про відкриття виконавчого провадження та інші постанови в межах виконавчого провадження № 66706704, які після винесення постанови про закінчення вионавчого провадження втратили свою юридичну чинність, а також зважаючи, що оплата заборгованості по зазначеному виконавчому провадженні здійснена ОСОБА_1 в повному обсязі самостійно, на думку відповідача, відсутній предмет спору в даній справі, щодо оскарження процесуальних документів, зазначених у резолютивній частині адміністративного позову, та правові підстави стягнення будь-якої матеріальної та моральної шкоди.

З урахуванням викладеного, представник відповідача просить в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю (арк. спр. 35-36 , 54-57).

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні із повідомленням сторін суддею одноособово, з урахуванням § 2 глави 11 розділу ІІ Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та призначено судове засідання на 10:00 год. 11 жовтня 2021 року (арк. спр. 29).

У судове засідання 11 жовтня 2021 року учасники справи не прибули, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені (арк. спр. 32-34).

Позивач у клопотанні від 11 жовтня 2021 року просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (арк. спр. 60).

У поданій до суду 11 жовтня 2021 року заяві представник відповідача просить здійснювати розгляд справи без участі представника відділу та в задоволені позову ОСОБА_1 відмовити повністю (арк. спр. 58-59).

Відповідно до частини першої статті 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до частини третьої статті 268 КАС України у справах, визначених, зокрема, статтею 287 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Частиною четвертою статті 229 КАС України, передбачено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи зазначені норми законодавства та скорочені строки розгляду такої категорії справ, визначені статтею 287 КАС України, судовий розгляд справи проведено в порядку письмового провадження на підставі письмових доказів, наявних в матеріалах справи, без фіксування судового засідання технічними засобами.

Суд, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності встановив такі обставини.

Інспектором роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області ДПП лейтенантом поліції Семещуком М.М. 12 травня 2021 року була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР № 533567, якою за порушення частини першої статті 122 КУпАП на ОСОБА_1 було накладено штраф в сумі 255,00 грн (арк. спр.25, 38).

Постановою старшого державного виконавця Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Купчик О.В. від 31 серпня 2018 року відкрито виконавче провадження ВП №5115697 з виконання постанови від 12 травня 2018 року серії АР №533567 про стягнення з позивача штрафу в подвійному розмірі в сумі 510,00 грн (арк. спр. 21).

В межах даного виконавчого провадження №5711569 старшим державним виконавцем 04 вересня 2018 року також були винесені постанова про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 51,00 грн та постанову про арешт майна боржника (арк. спр. 22-23).

За заявою Управління патрульної поліції в Рівненській області від 07 листопада 2018 року №24697/41/30/01-2018 (арк. спр. 24) та керуючись пунктом 10 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» старшим державним виконавцем Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Купчик О.В. 21 грудня 2018 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №5115697 (арк. спр. 26).

Вказані обставини також підтверджуються інформацією про виконавче провадження №5115697 (арк. спр. 18-19).

В подальшому, на підставі заяви Відділу ДВС Ковельського міськрайонного управління юстиції вих. №6774/41/4-2019 від 08 листопада 2019 року (арк. спр. 37), старшим державним виконавцем Ковельського відділу ДВС Веселухою Юлією Валеріївною 06 вересня 2021 року була винесена оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження №66706704 з виконання постанови від 12 травня 2018 року серії АР №533567 (арк. спр. 12, 40), яка була надіслана позивачу листом від 06 вересня 2021 року №65820/20 та отримана останнім 13 вересня 2021 року (арк. спр. 10-11, 39).

Окрім того, в межах виконавчого провадження №66706704 відповідачем були винесені постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 143,00 грн, постанова про стягнення виконавчого збору в сумі 51,00 грн, постанова про арешт коштів боржника та постанова про арешт майна боржника (арк. спр. 13-16, 41-48).

На підставі пункту 9 частини першої статті 40 Закону №1404-VIII державний виконавець Ковельського відділу ДВС Веселуха Юлія Валеріївна 09 вересня 2021 року винесла постанову про закінчення виконавчого провадження №66706704 з примусового виконання постанови серії АР № 533567, виданої 12 травня 2018 року (арк. спр. 51).

ОСОБА_1 уважає постанови від 06 вересня 2021 року в межах виконавчого провадження №66706704 неправомірними та такими, що винесені з порушенням вимог чинного законодавства і як наслідок йому було завдано моральної шкоди. За захистом порушених прав звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується таким.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення, у тому числі на підставі постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою статті 26 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Як установлено судом, оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 06 вересня 2021 року №66706704 була винесена на підставі виконавчого документа - постанови від 12 травня 2021 року серії АР № 533567 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, виданої інспектором роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області ДПП лейтенантом поліції Семещуком М.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 510,00 грн. за правопорушення передбачене частиною першою статті 122 КУпАП.

Відповідно до статті 291 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксоване в автоматичному режимі, або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), набирає законної сили після її вручення особі або отримання поштового повідомлення про вручення або про відмову в її отриманні, або повернення поштового відправлення з позначкою про невручення, або під час її виконання у випадках, передбачених частиною першою статті 300-1 цього Кодексу.

Згідно із статтею 299 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України.

При оскарженні постанови про накладення адміністративного стягнення постанова підлягає виконанню після залишення скарги без задоволення, за винятком постанов про застосування заходу стягнення у вигляді попередження, а також у випадках накладення штрафу, що стягується на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Таким чином, у разі оскарження постанови про адміністративне правопорушення, перебіг строку пред`явлення її до виконання зупиняється.

Судом встановлено, що постанова від 12 травня 2021 року серії АР № 533567 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі була оскаржена позивачем в судовому порядку.

У справі №159/2615/18 рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 вересня 2018 року, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до інспектора роти № 2 батальйону УПП в Рівненській області ДПП Семещука М.М. про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 12 травня 2018 року серії АР №533567 було відмовлено (арк. спр. 60-62).

Згідно із статтею 307 КУпАП штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтею 300-1 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Відповідно до статті 308 КУпАП у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частин першої-другої статті 11 Закону №1404-VIII строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію.

Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Нормами статті 12 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої вказаної статті закону строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Згідно з частиною 1 статті 303 КУпАП не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги. У разі відстрочки виконання постанови відповідно до статті 301 цього Кодексу перебіг строку давності зупиняється до закінчення строку відстрочки.

Нормами частини четвертої статті 4 Закону №1404-VIII визначено, що державний виконавець повертає виконавчий документ без прийняття до виконання, у разі якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Проаналізувавши вищевикладене, суд зазначає, що державний виконавець при надходженні на примусове виконання виконавчого документа повинен перевірити такий на відповідність вимогам, передбаченим статтею 4 цього Закону, в тому числі з`ясувати чи не пропущено стягувачем встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання. Пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання за приписами Закону №1404-VIII є безумовною підставою для повернення виконавчого документа стягувачу.

Як убачається із матеріалів справи, постановою старшого державного виконавця Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Купчик О.В. від 31 серпня 2018 року було відкрито виконавче провадження ВП №5115697 з виконання постанови від 12 травня 2018 року серії АР №533567 та 21 грудня 2018 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №5115697 (арк. спр. 26).

Отже, враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривався пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання строк пред`явлення його до виконання встановлюється з дня повернення. Повернення стягувачу виконавчого документа не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.

Відтак, починаючи з 21 грудня 2018 року у стягувача знову розпочався термін для пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Однак, на підставі повторної заяви Відділу ДВС Ковельського міськрайонного управління юстиції вих. №6774/41/4-2019 від 08 листопада 2019 року (арк. спр. 37), оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження №66706704 була винесена лише 06 вересня 2021 року, тобто після спливу трьохмісячного строку пред`явлення для пред`явлення виконавчого документу до виконання, що встановлений статтею 303 КУпАП та статтею 12 Закону №1404-VIII, у зв`язку з чим державний виконавець, керуючись частино четвертою статті 4 Закону №1404-VIII повинен був повернути виконавчий документ стягувачу без прийняття його до виконання, натомість протиправно виніс постанову про відкриття виконавчого провадження.

Протиправність винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 06 вересня 2021 року ВП № 66706704, на думку суду, презюмує незаконність прийнятих у межах такого виконавчого провадження постанов державного виконавця, а саме: постанови від 06 вересня 2021 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, постанови від 06 вересня 2021 року про стягнення виконавчого збору, постанови від 06 вересня 2021 року про арешт коштів боржника та постанови від 06 вересня 2021 року про арешт майна боржника.

Разом з тим зауважує, що позовна вимога про визнання протиправними дій старшого державного виконавця Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Веселухи Юлії Валерїївни щодо винесення вищезазначених постанов від 06 вересня 2021 року та про визнання протиправними та скасування таких постанов фактично являються однією позовною вимогою.

Відтак, з метою ефективного захисту прав позивача, суд приходить до висновку, що правильним способом захисту порушеного права буде саме визнання протиправними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 06 вересня 2021 року ВП № 66706704, постанови від 06 вересня 2021 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, постанови від 06 вересня 2021 року про стягнення виконавчого збору, постанови від 06 вересня 2021 року про арешт коштів боржника та постанови від 06 вересня 2021 року про арешт майна боржника, які за визначенням, наведеним у пункті 19 частини першої статті 4 КАС України є актами індивідуальної дії, а не дій державного виконавця щодо винесення таких постанови.

Окрім того, як установлено судом на підставі пункту 9 частини першої статті 40 Закону №1404-VIII державний виконавець Ковельського відділу ДВС Веселуха Юлія Валеріївна 09 вересня 2021 року винесла постанову про закінчення виконавчого провадження №66706704 з примусового виконання постанови серії АР № 533567, виданої 12 травня 2018 року (арк. спр. 51), яка не є предметом оскарження у даній справі.

З урахуванням вказаних обставин щодо закінчення виконавчого провадження №66706704 на момент розгляду справи судом, суд уважає, що визнання протиправною бездіяльності старшого державного виконавця Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Веселухи Ю.В. щодо невчинення дій по поверненню постанови АР№533567, що була винесена 12 травня 2018 року, органу, що видав постанову, без виконання та зобов`язати вчинити необхідні дії, у даному випадку не слугуватиме належним способом захисту порушених прав, а відтак у задоволення позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача сплачених на рахунок відповідача коштів в сумі 704,00 грн, а саме: штрафу в подвійному розмірі в сумі 510,00 грн , виконавчого збору в сумі 51,00 грн. та витрат виконавчого провадження в сумі 143, 00 грн, суд зазначає наступне.

Як установлено судом та підтверджується позивачем, постанова від 12 травня 2021 року серії АР № 533567 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі була оскаржена позивачем в судовому порядку та рішенням суду у справі №159/2615/18, яке набрало законної сили, встановлено правомірність вказаної постанови.

Слід зазначити, що висновки суду у даній справі щодо протиправності постанови про відкриття виконавчого провадження від 06 вересня 2021 року ВП № 66706704 не свідчать і не можуть автоматично свідчити про протиправність виконавчого документа, на підставі якого таке виконавче провадження було відкрите.

З урахуванням зазначеного, а також тієї обставини, що сума штрафу в розмірі 510,00 грн була сплачена позивачем добровільно, на думку суду, у даному випадку відсутні правові підстави для стягнення вказаної суми з відповідача.

Щодо постанови від 06 вересня 2021 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 143,00 грн та постанови від 06 вересня 2021 року про стягнення виконавчого збору в сумі 51,00 грн, то скасування таких постанов в судовому порядку, на думку суду ,надає боржнику право на повернення коштів, сплачених за ними.

Разом з тим, у даному випадку такі вимоги, заявлені передчасно, оскільки позивач із заявами до відповідача про повернення таких коштів не звертався і відповідно виконавчий орган у їх поверненні не відмовляв.

З приводу позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за завдану моральну шкоду в розмірі 7000,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 статті 23 ЦК України, передбачено, що моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно частини третьої статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В пункті 4 постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Пунктом 5 зазначеної постанови передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Відтак, суд дійшов висновку, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі №1340/4056/18, від 18 червня 2020 року у справі №339/183/16-а, від 03 серпня 2020 року у справі №817/48/18.

Разом з тим, ОСОБА_1 зазначаючи, що внаслідок протиправних дій відповідача йому завдано моральної шкоди, жодним чином не вказує у чому саме полягали його моральні страждання, душевні переживання, та якими доказами це підтверджується.

В матеріалах справи відсутні докази перебування позивача на лікарняному у зв`язку з моральними стражданнями завданими відповідачем та будь-які інші письмові докази на підтвердження вказаних обставин.

Позивач також не надав належних і допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між рішеннями та діями відповідача, що є предметом цієї справи, та завданням йому моральної шкоди, що виразилася у вигляді погіршення фізичного здоров`я, душевних стражданнях, змінах в способі життя.

Тому, позовна вимога стосовно відшкодування моральної шкоди у сумі 7000,00 грн не підлягає задоволенню з підстав недоведеності її спричинення саме діями відповідача, відсутності належних доказів, що підтверджують сам факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а тому у її задоволенні слід відмовити.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, надаючи правову оцінку обґрунтованості кожної із заявлених у даній справі позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

У поданій позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 6000,00 грн, на підтвердження понесення яких клопотанням від 11 жовтня 2021 року долучив до матеріалів справи відповідні документи (арк. спр. 61).

Частинами першою, другою статті 134 КАС України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано такі документи: договір про надання правничої допомоги від 06 вересня 2021 року, акт виконаних робіт та розрахунку вартості виконаних робіт правничої допомоги від 23 вересня 2021 року, квитанція до прибуткового касового ордера №23/09 від 03 вересня 2021 року (арк. спр. 62-66).

Зокрема, як убачається із акту виконаних робіт та розрахунку вартості виконаних робіт правничої допомоги від 23 вересня 2021 року позивачу були надані наступні послуги: попередня консультація та з`ясування обставин справи з вивченням документів клієнта, попереднє їх опрацювання, вивчення об`єму та способу отримання доказів у справі 700,00 грн (за 1 відпрацьовану годину); опрацювання законодавства, вивчення та аналіз судової практики, правових позицій Верховного Суду, практики ЄСПЛ як джерела права з врахуванням правовідносин та їх вплив на забезпечення прав замовника 700,00 грн (за 1,5 відпрацьованих годин); збирання доказів за період 2018-2021 року шляхом підготовки та подання заяв та звернень 700,00 грн (за 3 відпрацьованих години); підготовка позовної заяви про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, визнання протиправними та скасування постанов з виготовленням необхідної кількості примірників, копіювання додатків, оформлення поштових відправлень 700,00 грн (за 3 відпрацьованих години).

Згідно із квитанцією до прибуткового касового ордера №23/09 від 03 вересня 2021 року позивачем було сплачено адвокату кошти за правову допомогу в сумі 6000,00 грн (арк. спр. 66).

Представники відповідача у відзиві на позовну заяву від 07 жовтня 2021 року №76760/20 проти стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 6000,00 грн заперечує та вказує, що такі витрати документально не підтверджені (арк. спр. 55-57).

Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справ.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу даної справи, суд зауважує, що з`ясування обставин справи з вивченням документів клієнта, опрацювання законодавства, вивчення та аналіз судової практики та підготовка позовної заяви і додатків до неї є єдиним комплексом дій, що охоплюються загальною діяльністю адвоката та мають на меті складання позовної заяви і подання її до суду, а визначення суми гонорару за кожну з зазначених дій не є виправданим, а тому підлягає зменшенню.

Окрім того, суд зауважує, що у поданій позовній заяві немає посилання на судову практику у даній категорії справ та в матеріалах справи відсутній адвокатські запити, послуги за направлення яких включення до витрат на правову допомогу.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року, заява №19336/04, пункт 268). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia,заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.

Верховний Суд в постановах від 22 грудня 2020 року у справі №520/8489/19, від 07 травня 2020 року у справі №320/3271/19, від 10 березня 2020 року у справі №520/8489/19 зазначив, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, з урахуванням заперечень відповідачів щодо обґрунтованості та співмірності розміру витрат на правничу допомогу, враховуючи незначну складність справи заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною із заявленими вимогами немайнового характеру, а тому справедливим розміром відшкодування позивачу фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу у цій справі за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів є сума 1000,00 грн (одна тисяча гривень 00 копійок). Решту витрат на професійну правничу допомогу повинен понести позивач.

Керуючись статтями 2, 72-77, 229, 243-246, 268, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (45008, Волинська область, місто Ковель, вулиця Устима Кармелюка, 4, ідентифікаційний код юридичної особи 34898111) про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постав, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати постанову старшого державного виконавця Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Веселухи Юлії Валеріївни про відкриття виконавчого провадження від 06 вересня 2021 року ВП №66706704, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 06 вересня 2021 року, постанову про стягнення виконавчого збору від 06 вересня 2021 року, постанову про арешт коштів боржника від 06 вересня 2021 року та постанову про арешт майна боржника від 06 вересня 2021 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 1000,00 грн (одна тисяча гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.І. Смокович

Повний текст судового рішення складено 11 жовтня 2021 року.