Справа № 160/11059/21
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2021-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Юхно І.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (у письмовому провадженні) в місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради про визнання бездіяльності (дій) протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
07.07.2021 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради, у якому позивач просить суд:
- визнати протиправними бездіяльність (дії) Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» та видачі посвідчення «особи з інвалідністю внаслідок війни» відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;
- зобов`язати Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради встановити ОСОБА_1 статус «особи з інвалідністю внаслідок війни» та видати посвідчення «особи з інвалідністю внаслідок війни» відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що ОСОБА_1 разом із заявою наприкінці 2019 року до відповідача надав довідку МСЕК від 26.10.2012, де зазначено, що захворювання пов`язане з проходженням служби. Однак, відповідач усупереч положенням чинного законодавства не вжив заходів щодо встановлення позивачеві статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» та видачі посвідчення.
Позивач вказує, що особи рядового складу військових формувань колишнього Союзу РСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків, належать до інвалідів війни.
На думку позивача, норми чинного законодавства свідчать про те, що підставою для отримання посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни є наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є органи праці та соціального захисту населення а місцем реєстрації громадянина. Тобто, необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження цього факту не передбачено.
Позивач наголошує, що особа, інвалідність якої пов`язана з проходженням військової служби, за наявності відповідних документів, що підтверджують право на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, має право отримати такий статус з видачею відповідного посвідчення.
Позивач вважає, що відмова відповідача у встановленні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни і видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов`язаного з ним соціального захисту.
В позовній заяві позивач також просив суд визнати пропущеним з поважних причин та поновити позивач строк для звернення до суду з даним позовом, посилаючись на те, що у зв`язку з інвалідністю ОСОБА_1 постійно знаходиться вдома, самостійно взагалі не може вставати з ліжка. Нещодавно по телевізору побачив сюжет про Центр безоплатної вторинної правової допомоги, де дорученням від 21.05.2021 його забезпечили послугами адвоката, який в свою чергу, і складав позовну заяву.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.07.2021 адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії було залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви протягом п`яти днів з дня отримання ухвали суду шляхом надання документу, що підтверджує сплату судового збору в розмірі та в порядку, передбачених чинним законодавством України чи доказів на підтвердження заяви про звільнення від сплати судового збору.
Вказану ухвалу направлено на адресу позивача засобами поштового зв`язку, яку позивач отримав 20.07.2021, тобто строк на усунення недоліків позову до 26.07.2021 (оскільки 25.07.2021 вихідний день).
26.07.2021 на виконання вимог ухвали суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків, відповідно до якої останній повідомляє, що позивач звільнений від сплати судового збору, у зв`язку із наявність у нього інвалідності І групи (п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір»), а також додано копію довідки МСЕК, що підтверджує статус інваліда позивача І групи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.07.2021 позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до розгляду, відкрито в адміністративній справі спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи та витребувано від сторін додаткові докази у справі.
Про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) учасники справи повідомленні відповідно до приписів, що підтверджується матеріалами справи.
19.08.2021 засобами поштового зв`язку від відповідача надійшов відзив на позов, у якому Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради позовні вимоги не визнало та просило суд відмовити в їх задоволенні. Разом із відзивом, від відповідача надійшли докази на виконання ухвали суду від 29.07.2021.
В обґрунтування обраної правової позиції відповідачем зазначено, що Управлінням було відмовлено у видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки інвалідність позивача не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби в контексті статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а отримана внаслідок проходження військової служби.
Відповідач звертає увагу, що позивач на момент отримання захворювання, внаслідок якого настала інвалідність, був військовослужбовцем, однак не військовослужбовцем діючої армії та флоту у період громадянської та Другої світової воєн і не приймав участі в бойових діях у мирний час, а тому не може бути віднесений до осіб з інвалідністю внаслідок війни за ч.1 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
На думку відповідача, дії Управління щодо відмови у встановленні статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» та видачі посвідчення «особи з інвалідністю внаслідок війни» є правомірними і були вчинені у відповідності з чинним законодавством, а тому в задоволенні позову слід відмовити.
Крім того, відповідач посилався на неповажність причин пропуску позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом.
26.08.2021 засобами електронного зв`язку від позивача надійшли додаткові докази у справі.
Розгляд адміністративної справи за правилами статті 262 КАС України мав відбутись до 28.09.2021, проте у зв`язку з перебуванням головуючого судді Юхно І.В. у період з 23.09.2021 по 07.10.2021 у відпустці, суд розглядає справу по суті в перший робочий день 08.10.2021.
Суд зазначає, що станом на 08.10.2021 станом правом на подання до суду відповіді на відзив та заперечень у справі не скористались.
Ухвалою Дніпропетровського окуржного адмінітсративного суду від 08.10.2021 поновлено ОСОБА_1 пропущений строк звернення до адміністративного суду з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради про визнання протиправною бездіяльності (дій) Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» та видачі посвідчення «особи з інвалідністю внаслідок війни» відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та зобов`язання Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради встановити ОСОБА_1 статус «особи з інвалідністю внаслідок війни» та видати посвідчення «особи з інвалідністю внаслідок війни» відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 , виданим 08.04.2019 органом видачі: 1237 (Павлоградський районний відділ Головне управління ДМС у Дніпропетровській області).
Відповідно до дубліката військового квитка НОМЕР_2 ОСОБА_1 проходив військову службу в лавах Радянської Армії з 17.11.1976 по 22.06.1978.
З наявної у матеріалах справи копії Свідоцтва про хворобу від 06.06.1978 №257/0, вбачається, що позивачу військово-лікарською комісією 333 ОВГ Новосибірська встановлено діагноз (мовою оригіналу): «Остаточные явления перенесенной нейроинфекции рассеянной органической микросимптоматикой и умеренно выраженным астеническим синдромом» та постановлено наступне (далі мовою оригіналу):
«а) на основании статьи ІІ-б графы І «Расписания болезней и физических недостатков» приказа Министра обороны СССр от 3 сентября 1973 г. №185 Негоден в мирное время, годен к нестроевой службе в военное время;
б) заболевание получено в период прохождения военной службы.»
Довідкою серії ДПП-Р-82 №113098 підтверджується, що позивач з 03.06.1985 визнаний інвалідом першої групи безстроково (додана в матеріали справи копія неналежної для читання якості).
Згідно з Довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №005630 від 26.10.2012 за результатами повтороно оглядну ОСОБА_1 з 23.10.2012 встановлена перша «А» група інвалідності безстроково з приміткою: захворювання пов`язано з проходженням військової служби.
Позивач звернувся до відповідача із заявою від 04.12.2019 (вх.№877 від 05.12.2019) про видачу посвідчення інваліда армії І групи (прирівняного до інваліда війни) і виплатити пенсію згідно цього статусу.
Листом від 10.12.2019 №763/08 Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради «Про розгляд звернення» позивачу повідомлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні, в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги (ЄДАРП), як «особа з інвалідністю з числа військовослужбовців» з 26.04.2005 року. Підставою для взяття на облік є пенсійне посвідчення № НОМЕР_3 з відміткою про причинний зв`язок з інвалідністю. Статус встановлено відповідно до п.б ст.20 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», а також довідки ЛТЕК (лікарсько-трудової експертної комісії) із зазначенням причинного зв`язку інвалідності з проходженням військової служби.
Разом із тим, у листі стосовно встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни роз`яснено, що ст.7 Закону України від 22.10.1993 року №3551-ХП «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту» визначено перелік осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни, проте на сьогоднішній день ОСОБА_1 до жодної із перерахованих категорій у вищезазначеній нормі Закону не відноситься, відповідно, для встановлення останньому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, в Управління відсутні правові підстави. Однак, в разі надання довідки медико-соціальної експертної комісії про причинний зв`язок інвалідності позивача з вимогами викладеними у ст.7 Закону №3551-ХП, буде розглянута можливість встановлення ОСОБА_1 відповідного статусу. Додатково відповідачем вказано, що позивач, як особа з інвалідністю І групн-А перебуває на обліку у Павлоградському відділі обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 09.06.1980 року та отримує відповідну пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2263-ХІІ. Стосовно отримання посвідчення, повідомлено, що за інформацією Пенсійного фонду, позивач має в наявності пенсійне посвідчення, у якому зазначена причина інвалідності: «інвалід армії». Зазначений документ виданий установою, яка безпосередньо призначає та здійснює виплату пенсії позивачу, а саме, Пенсійним фондом. Враховуючи, що ОСОБА_3 не перебуває на обліку в Управління та не отримує жодних соціальних виплат, рекомендовано за вирішенням усіх питань, пов`язаних з отриманням пенсії, звертатись безпосередньо до вищезгаданої установи.
Не погодившись з вищевказаною відмовою відповідача у встановленні статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» та видачі відповідного посвідчення відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 2 зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.
Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.93 року №3551-XII (далі Закон №3551-XII).
Закон №3551-XII спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я й активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я (ст.1 Закону №3551-ХІІ).
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закон №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
Частина 2 ст. 7 Закону №3551-XII доповнює перелік осіб з інвалідністю внаслідок війни передбачений частиною 1 даної статті. Зокрема, згідно п. 1 та 2 ч. 2 ст.7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами; осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
Тобто, за змістом ст. 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать виключно особи з числа військовослужбовців діючої армії та інші, які одержали інвалідність під час захисту Батьківщини, або ж виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, в районі воєнних дій.
Разом із тим, для визначення права на встановлення статусу «інвалід війни» підлягає встановленню те, що по-перше: особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань. По-друге, те що такій особі встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
Наведений правовий висновок сформований Верховним Судом у постанові від 18.11.2020 у справі № 1140/2362/18, який в силу ч.5 ст.242 КАС України підлягає обов`язкову застосуванню до спірних правовідносин.
Водночас, частиною 7 статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (тут і далі також в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що строкову військову службу громадяни України проходять відповідно до законів України у Збройних Силах України та інших військових формуваннях з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни.
При цьому, суд наголошує, що проходження строкової служби з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь, не є тотожним участі в бойових діях та захисту Батьківщини в розумінні статті 7 Закону №3551-XII.
Слід також зазначити, що саме поняття «обов`язків військової служби», в Законі №3551-XII є невід`ємно пов`язаним з пораненням, контузією, каліцтвом, захворюванням, одержаними під час захисту Батьківщини та виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), про що йдеться у ч.1 ст.7 Закону №3551 -XII.
Віднесення особи до інваліда війни відповідно до ст. 7 Закону №3551-XII безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону.
Аналогічне трактування поняття «обов`язків військової служби» наведене у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі №21-377а13 та неодноразово підтримано Верховним Судом, зокрема, у постанові від 18.11.2020 у справі № 1140/2362/18.
Так, відповідно до приписів частини першої статті 4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, особи з інвалідністю внаслідок війни.
Отже, для встановлення статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» насамперед необхідно з`ясувати саму причину інвалідності, а саме чи дійсно пов`язана вона з виконанням обов`язків військової служби в контексті статті 7 Закону № 3551-XII (під час воєнних дій), адже в іншому випадку особа не може вважатись інвалідом війни.
Відповідно до п. 12 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317, причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).
Відповідно до підпункту «а» пункту 21.5 Положення №402 постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане військовослужбовцем під час захисту Батьківщини або виконання обов`язків військової служби під час служби у складі діючої армії і флоту у роки Громадянської війни, Великої Вітчизняної війни та війни з Японією (Другої світової війни), участі у бойових діях з розмінування боєприпасів часів Великої Вітчизняної війни (Другої світової війни), а також при безпосередній охороні державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні у складі прикордонного наряду, екіпажу корабля (катера), екіпажу літака (вертольота) або під час проведення оперативно-розшукових заходів, або здійснення самостійно чи в складі підрозділу відбиття збройного нападу чи вторгнення на територію України військових груп і злочинних угрупувань, ВЛК приймає постанову у такому формулюванні: «Поранення (контузія, травма, каліцтво) ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини».
Водночас, якщо поранення (контузія, травма, каліцтво) одержане (крім випадків протиправного діяння) у разі фактичного виконання службових обов`язків під час проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії, то відповідно до підпункту «б» пункту 21.5 Положення ВЛК приймає постанову у такому формулюванні: «Поранення (контузія, травма, каліцтво) ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби».
За змістом пункту 21.12 Положення №402 причинний зв`язок захворювань (поранень) у колишніх військовослужбовців, які пройшли медичний огляд раніше, у ВЛК розформованих військових або прикордонних округів, груп військ, родів військ, визначають (переглядають) штатні ВЛК за територіальним принципом, де проживають колишні військовослужбовці, у межах територіальної відповідальності штатних ВЛК.
Пунктом 21.13 Положення №402 визначено, що у разі відсутності у свідоцтві про хворобу або інших військово-медичних документах постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань (поранень), неналежного їх оформлення або незгоди з постановою, а також у разі наявності в документах записів про звільнення із Збройних Сил України «через хворобу чи за станом здоров`я» військовий комісаріат направляє документи осіб, звільнених з військової служби, на розгляд до штатної ВЛК за територіальним принципом.
За наявності підстав для зміни (перегляду.) постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, зазначених у свідоцтві про хворобу (довідці ВЛК), постанова ВЛК при прийнятті нової постанови підлягає скасуванню (відміні). Постанова ВЛК оформляється протоколом засідання штатної ВЛК щодо встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень).
Визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Крім того, обов`язковою умовою для надання статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» є наявність відповідної постанови ВЛК із висновком про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) пов`язане із захистом Батьківщини.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №824/32/19-а, від 18.11.2020 у справі №1140/2362/18, від 02.04.2021 у справі №0540/9350/18-а.
Як становлено судом з матеріалів справи, відповідно до Свідоцтва про хворобу від 06.06.1978 №257/0, довідки серії ДПП-Р-82 №113098 та довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №005630 від 26.10.2012 ОСОБА_1 на час звернення до відповідача встановлена І група інвалідності безстроково у зв`язку із захворюванням, яке пов`язано з проходженням військової служби.
Доказів прийняття ВЛК постанови щодо позивача у формулюванні: «Поранення (контузія, травма, каліцтво) ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби» щодо ОСОБА_1 станом на день судового розгляду справи матеріали справи не містять. Позивачем на виконання ухвали суду від 29.07.2021 документу (довідки/висновку) медико-соціальної експертизи про встановлення зв`язку інвалідності з пораненням чи іншим ушкодженням здоров`я отриманим позивачем відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту» надано не було.
Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивач отримав інвалідність під час проходження військової служби в мирний час. При цьому, докази прийняття позивачем участі в захисті Батьківщини, перебування на фронті чи в районі воєнних дій під час отримання захворювання, яке спричинило інвалідність у суду відсутні.
Таким чином, встановлені в ході судового розгляду обставини підтверджують, що виявлена у позивача травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, а тому суд погоджується з позицією відповідача, про те, що позивач не має права на встановлення йому статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни».
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що відповідач правомірно відмовив позивачу у встановлені статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» та видачі відповідного посвідчення відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
В свою чергу, на думку суду, відмова у встановлені статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» та видачі відповідного посвідчення не порушує право позивача на соціальний захист і гарантії, які підпадають під регулювання іншого нормативного акту, зокрема відповідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
За приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Оскільки в силу п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а підтвердження наявності інших судових витрат матеріали справи не міститься, то судові витрати не підлягають розподілу.
Керуючись статтями 9, 73-77, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -
Відповідно до статті 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
На підставі положень статті 297 КАС України апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.
Суддя І.В. Юхно