Справа № 640/15436/21
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2021-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2021 року м. Київ № 640/15436/21
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Бояринцевої М.А., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа, Дніпровського районного у м.Києві територіального центру комплектування та соціальної підтримки яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Київський міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Дніпровського районного у м. Києві територіального центру комплектування та соціальної політики за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Київського міського територіального центр комплектування та соціальної підтримки (далі третя особа) та з урахуванням уточнених позовних вимог, прийнятих ухвалою суду від 02.08.2021 просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Дніпровського районного у м. Києві територіального центру комплектування та соціальної політики щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь за час затримки остаточного розрахунку при звільненні 06.05.2021;

- зобов`язати Дніпровський районний у м. Києві територіальний центр комплектування та соціальної політики виплати ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку 23.06.2021 в сумі 16 750,00 грн.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідачем не проведено з нею повний розрахунок під час звільнення 06.05.2021, а тому остання має право на виплату середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у період з 06.05.2021 по 23.06.2021.

Представником третьої особи подано відзив на позовну заяву, у якому останній просить суд відмовити в задоволенні позовних вимоги в повному обсязі. У відзиві на позовну заяву представник третьої особи вказав, що остаточний розрахунок було проведено із позивачем 14.05.2021. Разом з цим, з приводу доводів позивача, що остаточний розрахунок проведений 23.06.2021 заперечив, оскільки кошти, які надійшли 23.06.2021 не є заробітною платою, а є виплатою по листу непрацездатності ОСОБА_1 .

Разом з цим, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача від 11.08.2021 про повернення відзиву на позовну заяву третій особі, оскільки порушення адміністративної процесуальної дієздатності відсутні. В той же час, суд акцентує увагу на тому, що згідно довіреності від 18.01.2021 №2 Київський міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки в собі військового комісара полковника Клявіна Сергія Володимировича уповноважив ОСОБА_2 представляти інтереси Київського міського територіального центр комплектування та соціальної підтримки та підпорядкованих йому районних у місті Києві територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, у тому числі, Дніпровський.

Тобто, відзив на позовну заяву від 21.07.2021 поданий представником третьої особи, який є представником відповідача за довіреністю від 18.01.2021 №2.

З огляду на вказане суд також залишає поза увагою клопотання позивача від 11.08.2021 про визнання обставин не подання відповідачем відзиву на позовну заяву як визнання ним позову.

Справа вирішується на підставі наявних в ній матеріалів.

Розглянувши подані матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд звертає увагу на наступне.

Наказом Дніпровського районного у м. Києві територіального центру комплектування та соціальної політики (по особовому складу державних службовців) від 06.05.2021 №22 звільнено 06.05.2021 ОСОБА_1 , головного спеціаліста командування відповідно до частини 1 статті 86 Закону України «Про державну службу».

Як зазначає позивач, фактичний розрахунок з нею проведений відповідачем 14.05.2021, окрім виплати грошових коштів за листом непрацездатності від 23.03.2021 №822955 у розмірі 1971,10 грн.

23.06.2021 на рахунок ОСОБА_1 надійшли кошти в сумі 1586,73 грн.

Позивач вважає, що повний та фактичний розрахунок відповідачем при її звільненні проведений 23.06.2021, а тому остання має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 16 750,00 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з вимогами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до вимог частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених законодавчих норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з вимогами частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до вимог частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ тлумачить поняття «якість закону» так: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. аnd Others v. Bulgaria») від 24 липня 2008 року, заява № 1365/07, п. 39, «Олександр Волков проти України» від 29 січня 2013 року, заява № 21722/11, п. 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France») від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, п. 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, п. 65).

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у справі № 810/451/17 зазначив, що висновок, який викладений у рішенні ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», а саме у пункті 57 цього рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15).

Отже, суд зазначає, що правовий висновок Верховного Суду України у справі № 21-1765а15 є застосовним до спірних правовідносин.

Як свідчить зміст рішення у справі «Меньшакова проти України», позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.

Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 08 липня 1997 року та 25 травня 1998 року, та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Разом з тим, у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «Waiteand Kennedy v. Germany», заява № 26083/94, п. 54).

Тому за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (п. 59 рішення).

За таких обставин суд зазначає, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Суд зазначає, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Як свідчать матеріали справи та не заперечувалось представником Київського міського територіального центр комплектування та соціальної підтримки позивач повністю розрахована 14.05.2021 в сумі 10 858,01 грн., що підтверджується відомостями розподілу витрат №210514РВ83.

Обставини надходження грошових коштів 14.05.2021 позивачем не заперечувались. Разом з цим, ОСОБА_1 вважає, що остаточний розрахунок був проведений з нею 23.06.2021.

З приводу вказаних тверджень слід вказати наступне.

Відповідно до листа непрацездатності серія АЛГ №822955, виданого 23.03.2021 та наданого 08.04.2021, позивач із 23.03.2021 по 01.04.2021 (10 днів) звільнена від роботи за пунктом 10 догляд за дитиною віком 3 роки 3 місяці.

Постановою правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 №12 затверджено Порядок фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та окремих виплат потерпілим на виробництві за рахунок коштів Фонду соціального страхування України (далі Порядок №12), який, серед іншого визначає механізм та умови фінансування страхувальників для надання за рахунок коштів Фонду соціального страхування України (далі - Фонд): матеріального забезпечення у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, передбаченого статтею 20 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон), за такими видами: допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною); допомога по вагітності та пологах; допомога на поховання (крім поховання пенсіонерів, безробітних та осіб, які померли від нещасного випадку на виробництві).

Згідно із пунктом 2 Порядку №12 у разі настання у застрахованої особи страхового випадку, пов`язаного з тимчасовою втратою працездатності, комісія (уповноважений) із соціального страхування підприємства, з урахуванням вимог Положення про комісію (уповноваженого) із страхування з тимчасової втрати працездатності, на підставі поданих документів, передбачених статтею 31 Закону, приймає рішення про призначення матеріального забезпечення застрахованій особі.

На підставі рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства про призначення матеріального забезпечення (далі - комісія) страхувальник нараховує суми матеріального забезпечення та оформлює заяву-розрахунок, яка повинна бути передана до робочих органів виконавчої дирекції Фонду не пізніше 5 робочих днів з дати прийняття комісією такого рішення.

Згідно із пунктами 4-6 Порядку №12 фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам та окремих виплат потерпілим на виробництві здійснюється робочими органами виконавчої дирекції Фонду або їх відділеннями.

Підставою для фінансування страхувальників робочими органами виконавчої дирекції Фонду або їх відділеннями є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення та окремих виплат потерпілим на виробництві за їх видами. Форма заяви-розрахунку наведена у додатку 1 до цього Порядку.

Страхувальник подає заяву-розрахунок до робочого органу виконавчої дирекції Фонду або його відділення за своїм місцезнаходженням чи місцем проживання.

Заява-розрахунок надається страхувальником в паперовому вигляді особисто до робочого органу виконавчої дирекції Фонду або його відділення, або надсилається в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису.

За правилами пунктів 8-9 Порядку №12 робочий орган виконавчої дирекції Фонду або його відділення після надходження заяви-розрахунку здійснює перевірку інформації, наведеної у ній, перевіряє правильність заповнення реквізитів, наявність даних про страхувальника в Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування, дані про сплату ним єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, наявність у Фонді зареєстрованого нещасного випадку або профзахворювання (у разі проведення виплат потерпілим на виробництві (членам їх сімей), правильності нарахування виплат та у разі відсутності зауважень протягом десяти робочих днів здійснює фінансування сум, зазначених у заяві-розрахунку.

Робочий орган виконавчої дирекції Фонду або його відділення у разі потреби має право здійснювати обмін інформацією зі страхувальником шляхом направлення запиту щодо уточнення інформації, наведеної у заяві-розрахунку.

У разі виявлення помилок та/або недостовірних відомостей заява-розрахунок повертається страхувальнику з відповідними рекомендаціями щодо їх усунення.

Перевірка заяви-розрахунку, надання рекомендацій за її результатами, фінансування заяви-розрахунку або надання обґрунтованої відмови у її прийнятті здійснюється робочими органами Фонду або їх відділеннями протягом десяти робочих днів після надходження заяви-розрахунку.

Після надходження коштів, зазначених у заяві-розрахунку, на рахунок страхувальника, останній зобов`язаний здійснити виплату відповідного матеріального забезпечення не пізніше, ніж у строки, визначені у частині другій статті 32 Закону.

У такі ж строки здійснюються виплати потерпілим на виробництві.

Після проведення виплат за рахунок коштів Фонду страхувальник надсилає повідомлення про проведення виплат за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку. Повідомлення може бути надіслано в електронному вигляді з використанням електронного цифрового підпису або надіслано листом з повідомленням, або надано безпосередньо до робочого органу виконавчої дирекції Фонду чи його відділення. Повідомлення надсилається страхувальником протягом місяця з дня проведення виплат (п. 10 Порядку №12).

Аналіз наведеного дає суду підстави дійти до висновку, що матеріальне забезпечення у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, передбаченого статтею 20 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", зокрема, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною) здійснюється виконавчою дирекцією Фонду або його відділення на підставі заяви-розрахунку страхувальника та, в подальшому виплачується страхувальником після надходження коштів від виконавчої дирекції Фонду або його відділення.

Судом встановлено, що заява-розрахунок про виплату позивачу по листу непрацездатності подана Фонду соціального страхування України 19.04.2021, кошти від Фонду соціального страхування України надійшли 17.06.2021, що підтверджується випискою від 17.06.2021, які передані на оплату відповідно до платіжного доручення №63 від 18.06.2021 «виплата лікарняних з ФСС у червні 2021» у сумі 1586,73 грн. (з суми 1971,10 грн. утримано військовий збір (1,5% та податок із доходів фізичних осіб (18%). Кошти в сумі 1586,73 грн. надішли на рахунок позивача 23.06.2021.

Суд враховує, що відповідно до виписки наданої ОСОБА_1 кошти в сумі 1 586,73 грн. надійшли як заробітна плата («деталі операції», коментар до платежу), однак як свідчать матеріали справи кошти в сумі 1 586,73 грн. є виплатою позивачу лікарняних відповідно до листа непрацездатності серія АЛГ №822955, виданого 23.03.2021.

Звідси слідує, що грошові кошти, які надійшли на рахунок позивача в сумі 1586,73 є виплатою лікарняних, яка здійснюється за рахунок виконавчої дирекції Фонду або його відділення. Тобто, в даному випадку відсутні підстави стверджувати, що відповідачем допущено затримку розрахунку із позивачем при звільненні в цій частині.

Таким чином, суд вважає безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що остаточний розрахунок відповідачем був проведений з нею 23.06.2021 та вкотре зазначає, що виплата коштів по тимчасовій непрацездатності, включаючи догляд за хворою дитиною здійснюється не за рахунок роботодавця, а за рахунок виконавчої дирекції Фонду або його відділення.

Отже, суд констатує, що остаточний розрахунок з позивачем проведений 14.05.2021. Наведене не заперечувалось представником Київського міського територіального центр комплектування та соціальної підтримки.

В той же час, твердження третьої особи про те, що розрахунок був проведений не у день звільнення позивача, з огляду на відсутність грошових коштів на виплату заробітної плати , як підстави для відмови в задоволенні адміністративного позову суд відхиляє, адже відсутність грошових коштів не може нівелювати обов`язок роботодавця здійснити з працівником повний розрахунок у день звільнення останнього.

Підсумовуючи наведене суд приходить до висновку про наявність у ОСОБА_1 права на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з публічної служби. Строк затримки розрахунку становить з 06.05.2021 по 14.05.2021.

В той же час, позивач заявляє позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності Дніпровського районного у м. Києві територіального центру комплектування та соціальної політики щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Суд акцентує увагу, що позовні вимоги у викладеній редакції не є належним та ефективним захистом порушеного права позивача, оскільки відповідачем фактично допущено протиправні дії щодо не проведення своєчасного, повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні 06 травня 2021 року.

З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог в цій частині. В частині задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача суд відмовляє.

Що ж стосується позовних вимог про зобов`язання відповідача виплати ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку 23.06.2021 в сумі 16 750,00 грн., суд приходить до висновку про їх часткове задоволення з огляду на наступне.

По-перше, як вже було вказано судом вище, строк затримки розрахунку становить з 06.05.2021 по 14.05.2021.

По-друге, позивач у позовній заяві не визначає, яким чином нею обрахована сума середнього заробітку на рівні 16 750,00 грн. При цьому, зобов`язання відповідача виплатити таку суму є безпідставним, у тому числі з огляду на те, що строк затримки розрахунку становить з 06.05.2021 по 14.05.2021, а не з 06.05.2021 по 23.06.2021, як про те вказує позивач.

При вирішенні спору по суті суд враховує, що у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Розрахунок розміру суми відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має розраховуватись відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Суд звертає увагу, що позивач не порушувала питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, а порушувала питання щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дій, а саме виплатити такий середній заробіток.

Враховуючи наведене, суд при вирішенні даної адміністративної справи не вбачає підстав для здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку із позивачем.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог із виходом суду за межі позовних вимог.

Згідно із частиною 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. Приймаючи до уваги те, що адміністративний позов підлягає до задоволення частково суд вважає, що відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір підлягає у розмірі 454,00 грн.

Керуючись статтями 9, 139, 241-243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Дніпровського районного у м. Києві територіального центру комплектування та соціальної політики (02094, м. Київ, вул. Юрія Поправки, б. 14А, ) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Київського міського територіального центр комплектування та соціальної підтримки (04112, м. Київ, вул. Парково-Сирецька, б. 19, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Дніпровського районного у м. Києві територіального центру комплектування та соціальної політики щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні 06 травня 2021 року.

3. Зобов`язати Дніпровський районний у м. Києві територіальний центр комплектування та соціальної політики нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 травня 2021 року по 14 травня 2021 року.

4. В іншій частині позову - відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровського районного у м. Києві територіального центру комплектування та соціальної політики (02094, м. Київ, вул. Юрія Поправки, б. 14А, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) сплачений нею судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева