Справа № 756/2698/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2021-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2021 року м. Київ № 756/2698/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної у місті Києві адміністрації, третя особа: Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи:

До Оболонського районного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі у тексті - позивач) з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації (далі у тексті - відповідач, Управління) третя особа: Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи , в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації встановити статус ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначив, що є потерпілим внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС та став інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильський АЕС, а відтак, має право на отримання статусу інваліда війни та посвідчення встановленого зразка відповідно до положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII та Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302.

Однак, відповідачем йому відмовлено у видачі посвідчення інваліда війни на підставі відсутності документального підтвердження залучення його особисто до складу формувань Цивільної оборони згідно з наказом чи розпорядженням.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 передано за підсудністю на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 квітня 2018 року відкрито провадження у даній справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), запропоновано відповідачам в п`ятнадцятиденний строк з дня вручення їм даної ухвали надати відзив на позовну заяву або заяву про визнання позову.

Представник відповідача реалізував своє право на подання відзиву 18 травня 2018 року.

У відзиві відповідач проти задоволення позову заперечує, обґрунтовуючи це тим, що із наданих ОСОБА_1 документів вбачається, що він приймав участь у роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, проте документів, які б містили інформацію щодо включення ОСОБА_1 до складу формувань Цивільної оборони, ним представлено не було.

Разом з тим, представник відповідача вважає, що встановлення статусу інваліда війни є дискреційними повноваженнями Управління і, у разі задоволення позову, Окружний адміністративний суд міста Києва перебере на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції відповідача.

У поясненнях третьої особи викладені аргументи на підтримку позовної заяви ОСОБА_1 та зазначено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювалися саме з метою виконання робіт з ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих, відтак громадяни, які виконували роботи по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України (далі у тексті - КАС України) судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов наступних висновків.

Обставини, встановлені судом:

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема посвідчення серії НОМЕР_1 та вкладки до нього № НОМЕР_2 , позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Позивач вказує на те, що він безпосередньо був зайнятий на роботах, передбачених Постановою ЦК КПРС Ради Міністрів СРСР і ВЦСПС від 29 грудня 1987 року № 1497-378 і Постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦСПС від 06 червня 1986 року № 665-195, та виконував завдання по ліквідації наслідків на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони, в умовах іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників, у зв`язку з чим, став інвалідом 2-ї групи, що підтверджено довідкою до Акту огляду МСЕК № 022696 від 15 серпня 2007 року та експертним висновком МСЕК № 8761-9876 від 10 квітня 2007 року.

Причина інвалідності - захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків на ЧАЕС, встановлена безстроково.

Позивач 19 лютого 2018 року звернувся до відповідача із заявою, у якій просив про видачу посвідчення інваліда війни, однак, отримав відмову від 22 лютого 2018 року № 01-23-3105, обґрунтовану тим, що надані заявником документи не підтверджують факт його залучення до формувань Цивільної оборони під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Незгода із відмовою у видачі посвідчення інваліда війни обумовила звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України, встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначається Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ (далі - Закон № 3551- ХІІ).

Відповідно до положень пункту дев`ятого частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ до інвалідів війни належать інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до статті 10 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві.

Таким чином, особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, належать до інвалідів війни.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302 (далі у тексті - Положення № 302).

Згідно із пунктом 2 Положення № 302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Пунктом 3 Положення № 302 передбачено, що відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Інвалідам війни (стаття 7 Закону № 3551-ХІІ) видаються посвідчення з написом «Посвідчення інваліда війни» та нагрудний знак «Ветеран війни - інвалід». Абзацом 2 пункту 7 того ж положення встановлено, що «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина. «Посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності (п. 10 Положення № 302).

Відповідно до вимог нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській катастрофі, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР № 1111-1976, наказу заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР №90 від 06 червня 1975 року (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та № 92 від 29 червня 1976 року (Настанова по організації та веденню Цивільної оборони в районі (сільському на сільськогосподарському об`єкті народного господарства), розпорядження начальника ЦО СРСР від 26 квітня 1986 року, начальника ЦО УРСР від 28 квітня1986 року, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29 квітня 1986 року № 01, від 30 квітня 1986 року № 02, від 19 травня 1986 року № 52), Цивільна оборона організовувалася за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувалися в обов`язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, які мали мобілізаційний припис та жінки від 16 до 55 років, за винятком вагітних жінок та жінок, які мають малолітніх дітей.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що факт залучення громадян до складу формувань цивільної оборони не потрібно встановлювати, оскільки відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях до складу цивільної оборони в обов`язковому порядку зараховувалось все працездатне населення.

Крім того, суд враховує, що позивач став інвалідом внаслідок захворювань, пов`язаних з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується наявними доказами у справі, зокрема, довідкою до Акту огляду МСЕК № 022696 від 15 серпня 2007 року та експертним висновком МСЕК № 8761-9876 від 10 квітня 2007 року.

На підставі зазначеного вище, суд вважає, що позивачем до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації було подано необхідні документи для підтвердження того, що він брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а відтак, має право на встановлення статусу інваліда війни із видачею відповідного посвідчення. При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

З огляду на зазначене відмова відповідача у встановленні позивачу статусу інваліда війни і видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов`язаного з ним соціального захисту.

Разом з тим, суд зауважує, що позивачем заявлено позовну вимогу про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, проте наслідком таких дій є прийняття рішення, оформленого листом, відтак суд вбачає наявними підстави саме для визнання протиправним та скасування такого рішення.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача встановити позивачу статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення, суд зазначає наступне.

Згідно з приписами пункту 7 Положення № 302 «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина. Проте, у період розгляду справи судом постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року № 632, яка набрала чинності 31 серпня 2018 року, внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» та від 02 січня 1995 року № 1 «Про доповнення постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302», у зв`язку із чим слова «орган праці та соціального захисту населення», «структурний підрозділ місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення» в усіх відмінках і формах числа замінено словами «орган соціального захисту населення» у відповідному відмінку і числі; слова «інвалід війни» в усіх відмінках і формах числа замінено словами «особа з інвалідністю внаслідок війни» у відповідному відмінку і числі; слова і цифри «Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років та війни 1945 року з імперіалістичною Японією» замінено словами «Другої світової війни» згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 632 від 22 серпня 2018 року.

Таким чином, згідно з приписами абзацу 2 пункту 7 Положення № 302 (у редакції від 31 серпня 2018 року) «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (абзац 2 частини четвертої статті 245 КАС України).

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів РЄ державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Суд зазначає, що дискреційні функції відповідача, як суб`єкта владних повноважень щодо надання особі статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на етапі, коли особа, яка звернулась, є інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та має докази залучення до складу формувань Цивільної оборони, досить жорстко обмежені у законодавчому порядку, а тому, зазначені відповідачем підстави відмови, зокрема, пов`язані із відсутністю розпорядчого документу по лінії Цивільної оборони про залучення підприємств, установ (наказ чи розпорядження) до вказаного формування та розпорядчого документу по підприємству, установі про залучення особи до складу зазначеного формування, обов`язок з прийняття яких не передбачено жодною законодавчою нормою - не належить до передбачених законом підстав відмови у наданні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Так, позивачем надано як відповідачу, так і суду докази наявності підстав для встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення, передбачених пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а тому, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо зобов`язання відповідача встановити позивачу статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

При цьому, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надав.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Дослідивши наявні у справі докази, а також проаналізувавши наведені вище законодавчі норми, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до вимог частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно положень пунктів 9, 10 статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» позивач, звільнений від сплати судового збору.

Таким чином, судовий збір відшкодуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підпунктом 15.5 пункту 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної у місті Києві адміністрації (вул. Озерна, 18а, м. Київ, 04209, ), третя особа: Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві Державної адміністрації, оформлене листом від 22 лютого 2018 року № 01-23-3105, щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни.

3. Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю, внаслідок війни та видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда