Справа № 802/1072/15-а
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2021-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Вінниця

29 вересня 2021 р. Справа №802/1072/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Крапівницької Н.Л.,

суддів: Богоноса М.Б.,

Сала П.І.,

секретаря судового засідання: Литвина Д.С.,

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Сосніцької І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Вінницька обласна прокуратура

про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся у Вінницький окружний адміністративний суд з позовом до Генеральної прокуратури України, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України №209-к від 23.03.2015 про звільнення старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Вінницької області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.36 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Вінницької області; стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.03.2015 по день фактичного поновлення на публічній службі; зобов`язати Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закону України "Про очищення влади".

Позовні вимоги мотивовані тим, що звільнення ОСОБА_1 здійснене всупереч принципам та вимогам, закріпленим статтями 8, 22, 58, 61, 62, 64 Конституції України, з порушенням конституційних прав на працю та доступ до державної служби, вимог міжнародних договорів, які є частиною національного законодавства України, міжнародних принципів проведення люстрації, без встановлення вини у вчиненні діянь, передбачених ч.2 ст.1 Закону України "Про очищення влади".

Ухвалою суду від 20.04.2015 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії та, серед іншого, повідомлено сторони, що справа розглядатиметься колегією у складі трьох суддів.

Згідно довідки від 22.04.2015 про автоматичний розподіл справ між суддями (повторний розподіл) визначено склад суду для розгляду зазначеної справи, а саме: суддя-доповідач: Крапівницька Н. Л. та судді, які входять до складу колегії: Вергелес А.В., Богоніс М.Б..

Ухвалою суду від 22.04.2015 закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 13.05.2015. Зобов`язано сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, забезпечити явку в засідання представників сторін з визначеними ст.58 КАС України доказами про повноваження, та з документами, що посвідчують особу. Витребувано в осіб, які беруть участь у справі, та зобов`язано їх надати суду наступні документи та матеріали: Позивачу: оригінали документів наданих в обґрунтування позовних вимог, для огляду в судовому засіданні, будь-які інші докази в підтвердження позовних вимог; відповідачу, третій особі письмові пояснення щодо заявленого позову з нормативно-правовим обґрунтуванням своїх тверджень.

25.05.2015 надійшли заперечення на позовну заяву, у яких представник Генеральної прокуратури України вважає позов безпідставним і таким що не підлягає задоволенню. Вказує, що статтею 2 Закону України "Про очищення влади" від 16.09.2014 за №1682-VII (у редакції яка діяла на момент звільнення) (далі - Закон №1682-VII) визначено посади щодо яких здійснюються заходи очищення влади (люстрації). Зокрема, такі заходи здійснюються стосовно посадових та службових осіб органів прокуратури.

Відповідно до вимог ч.3 ст.1 Закону №1682-VII протягом десяти років з дня набрання чинності Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація) не можуть обіймати особи, визначені в ч.ч.1, 2, 4, 8 ст.3 Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений Законом, заяви, передбачені ч.1 ст.4 Закону.

Відповідно до розпорядження Генерального прокурора України від 05.02.2015 №39 з 11.03.2015 розпочато перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч.ч. 3 і 4 ст.1 Закону, стосовно прокурорів обласного рівня, їх перших заступників та заступників.

Пунктом 14 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 563 (далі - Порядок) передбачено, що відповідальний структурний підрозділ протягом десяти днів з дня надходження заяви особи, яка підлягає перевірці, на підставі відомостей, наявних в особовій справі такої особи, перевіряє їх достовірність щодо застосування до неї заборон, передбачених ч.3 ст.1 Закону, на основі критеріїв, визначених п.п. 1-8 ч.2, п. п. 1 і 2 ч.4 ст.3 Закону.

ОСОБА_1 заяву про те, що до нього не застосовуються заборони, визначені ч.ч.3 або 4 ст.1 Закону №1682-VII, подано 13.03.2015.

Відповідно до п.15 Порядку у разі виявлення відповідальним структурним підрозділом відомостей щодо застосування до особи, яка підлягає перевірці заборони, передбаченої п.14 Порядку, керівник органу не пізніше ніж на третій день з дня виявлення таких відомостей приймає рішення про звільнення такої особи.

Згідно з вимогами п.4 ч.2 ст.3 Закону №1682-VII заборона, передбачена ч.3 ст.1 Закону застосовується до осіб, які обіймали посаду керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України у період з 21.11.2013 по 22.02.2014 та не були звільнені в цей період з відповідної посади за власним бажанням.

Зазначені норми мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами. Закон у цій частині не передбачає жодних застережень чи виключень, які б слугували підставою для заборони звільнення осіб, які підпадають під критерії, передбачені ч.2 ст.3 Закону №1682-VII, як і не передбачає встановлення будь-яких обставин чи фактів стосовно таких осіб для вирішення питання про їх звільнення на підставі п. 7-2 ст. 36 КЗпП України.

Встановлено, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури з 18.11.2013 по 23.03.2015 на посаді заступника прокурора Вінницької області, тобто у період з 21.11.2013 по 22.02.2014 обіймав посаду, передбачену п.4 ч.2 ст.3 Закону №1682-VII та не був звільнений в цей період з відповідної посади за власним бажанням.

Зважаючи на викладене, наказом Генерального прокурора України від 23.03.2015 за №209к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади заступника прокурора Вінницької області, у зв`язку з припиненням трудового договору на підставі п.7-2 ст. 36 КЗпП України.

Також вказує на необґрунтованість посилань позивача на те, що в нормативно - правових актах України немає визначення терміну територіальний (регіональний) орган прокуратури, оскільки у силу ст.13 Закону України Про прокуратуру від 1991 року, систему органів прокуратури становлять: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, районні в містах, а також військові прокуратури.

З приводу доводів позивача про невідповідність Закону Конституції України зазначає, що згідно статтям 147, 150, 152 Конституції України єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні є Конституційний Суд України, який вирішує питання про відповідність Конституції України (конституційність) законів та інших правових актів і дає їх офіційне тлумачення. Однак, жодних рішень з приводу конституційності чи тлумачень Закону №1682-VII або його окремих положень та п.7-2 ст.36 КЗпП України, Конституційним Судом України, не приймалось.

Ураховуючи викладене, наказ Генерального прокурора України від 23.03.2015 №209к видано на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією і законами України.

Представник відповідача і третьої особи, вважає, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства вимоги позивача стосовно зобов`язання Генеральної прокуратури України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей щодо застосування до нього заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закону №1682-VII, оскільки у разі ухвалення відповідного судового рішення вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену ч.3 або ч.4 ст.1 Закону №1682-VII, покладено безпосередньо на Міністерство юстиції України, а не на Генеральну прокуратуру України.

Ухвалою суду від 25.05.2015 провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору прокуратура Вінницької області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зупинено до набрання законної сили рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України та 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції (конституційності) окремих положень Закону України "Про очищення влади" від 16.09.2014 року №1682-VІІ, Конституції України.

Зобов`язано сторони повідомити суд про усунення обставин, що стали підставою для зупинення провадження у даній справі.

У зв`язку із тим, що п`ятирічний строк повноважень судді Вергелеса А.В. закінчився 10.02.2017 року, на підставі статей 15-1, 26, 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), підпунктів 2.3.2, 2.3.21, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України №30 від 26.11.10 року, здійснено повторний автоматизований розподіл справи №802/1072/15-а для продовження її розгляду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2021 року визначено склад колегії для розгляду справи №802/1072/15-а, а саме: головуючий суддя Крапівницька Н.Л., судді Богоніс М.Б. та Сало П.І.

Ухвалою суду від 21.04.2021 провадження у справі за позовом за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору прокуратура Вінницької області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії, поновлено. Ухвалено розгляд даної справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 18.05.2021 року.

Ухвалою суду від 18.05.2021 клопотання позивача ОСОБА_1 про заміну відповідача та третьої особи правонаступниками задоволено частково.

Враховано зміну найменування відповідача і третьої особи у цій справі як юридичних осіб та надалі вважати правильним найменування відповідача Офіс Генерального прокурора та третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмету спору - Вінницька обласна прокуратура. Також, серед іншого, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті позову та пояснень, витребувати з Вінницької обласної прокуратури довідки про середньоденну і середньомісячну заробітну плату на дату звільнення позивача зі служби. Відкладено підготовче засідання у справі на 14.06.2021.

Ухвалою суду від 14.06.2021 витребувано у відповідача Офісу Генерального прокурора та Вінницької обласної прокуратури, зокрема: оригінал особової справи ОСОБА_1 ; копію наказу про розподіл покладених посадових обов`язків на ОСОБА_1 під час роботи на посаді заступника прокурора Вінницької області за період з 18.11.2013 по 23.03.2015 року. Оголошено перерву у підготовчому засіданні та призначено розгляд справи на 15.07.2021.

Ухвалою суду від 15.07.2021 відкладено судовий розгляд справи на 28.07.2021.

Ухвалою суду від 28.07.2021 з метою повного та всебічного з`ясування обставин справи, на необхідність дослідження яких вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.06.2021 року у справі №800/527/14, запропоновано відповідачу та третій особі у строк до 10.08.2021 надати суду письмові пояснення та докази на їх підтвердження щодо того, чи були рішення, дії або бездіяльність позивача ОСОБА_1 під час проходження служби на посаді заступника прокурора Вінницької області в період з 21.11.2013 року по 22.02.2014 року такими, що були спрямовані на узурпацію влади, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, тобто охоплюються метою здійснення очищення влади (люстрації), визначеною частиною першою статті 1 Закону України "Про очищення влади". Встановлено позивачу триденний строк з дня отримання вищезазначених пояснень від відповідача та третьої особи для наданні відповіді. Закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 18.08.2021.

Ухвалою суду від 18.08.2021 з метою повного та всебічного з`ясування обставин справи, постановлення законного та обґрунтованого рішення, витребувати у третьої особи - Вінницької обласної прокуратури та зобов`язано надати у строк до 10.09.2021 наступні документи: розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Вінницької області за період з 24.03.2015 року по 18.08.2021 року включно, із застосуванням коефіцієнту підвищення, передбаченого п.10 постанови Кабінету Міністрів України за №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 року в редакції до внесення до неї змін постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року за №1213 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за №100"; - розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Вінницької області за період з 24.03.2015 року по 18.08.2021 року включно, без застосування вищезазначеного коефіцієнту підвищення. Оголошено перерву в судовому засіданні в зв`язку з необхідністю витребування додаткових доказів. Наступне судове засідання призначено на 20.09.2021.

Ухвалою суду від 20.09.2021 відкладено судовий розгляд справи на 29.09.2021.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив адміністративний позов задовольнити повністю. Зокрема, зазначив, що відповідач під час прийняття оскаржуваного наказу допустив численні порушення Конституції України, міжнародно-правових актів, міжнародних принципів проведення люстрації, Європейської конвенції з прав людини.

Представник відповідача і третьої особи у судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін і третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд установив такі фактичні обставини.

Позивач ОСОБА_1 з 18.11.2013 обіймав посаду заступника прокурора Вінницької області відповідно до наказу Генерального прокурора України № 607к.

Відповідно до розпорядження Генерального прокурора України від 05.02.2015 № 39 з 11.03.2015 розпочато перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч.ч. 3 і 4 ст. 1 Закону, стосовно прокурорів обласного рівня, їх перших заступників та заступників.

11.03.2015 позивачем подано на ім`я Генерального прокурора України заява, у якій викладено згоду на проведення перевірки та відсутність підстав для застосування відносно ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закону.

Наказом Генерального прокурора України 23.03.2015 за № 209к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади заступника прокурора Вінницької області, у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.36 Кодексу законів про працю України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).

Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).

Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року» № 475/97-ВР, який набрав чинності з 11.09.1997 року, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 8 Конвенції кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналася на підставі Указу Президії Верховної ради Української РСР від 14.04.1986 № 2077-ХІІ та яка набрала чинності для України з 13.06.1986 (далі - Віденська конвенція), закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися. Відповідно до статті 27 цієї Конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.

Стаття 31 Віденської конвенції визначає загальне правило тлумачення, яке встановлює, що договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору. Відповідно до пункту b) частини третьої цієї статті поряд з контекстом враховується наступна практика застосування договору, яка встановлює угоду учасників щодо його тлумачення.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29.06.2009 № 1906-IV міжнародні договори є частиною національного законодавства та у разі суперечностей між ними мають вищу юридичну силу, ніж положення актів національного законодавства.

За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 3 КАС України встановлено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи, керується принципом верховенством права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Згідно статті 7 КАС України, у разі невідповідності правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно статті 46-2 Закону №1789-XII, який був чинний станом на час виникнення спірних правовідносин, прокурори і слідчі можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю. Військовослужбовці військових прокуратур можуть бути звільнені з військової служби відповідно до законодавства, що регулює порядок її проходження.

Відповідно до пункту 7-2 статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є - підстави передбачені Законом України "Про очищення влади".

Так, 16.10.2014 набрав чинності Закон України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року №1682-VII (далі - Закон №1682-VII).

У розумінні статі 1 Закону №1682-VII, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (частина перша статті 1 Закону №1682-VII).

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (частина 2 статті 1 Закону №1682-VII).

Протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (частина третя статті 1 Закону №1682-VII).

Статтею 2 Закону №1682-VII передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). Відповідно до пункту шостим частини першої статті 2 Закону №1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону №1682-VII.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону №1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до частин першої, четвертої, пункту 1 частини п`ятої статті 5 Закону №1682-VII особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону (далі - заява).

Організація проведення перевірки осіб (крім професійних суддів та осіб, зазначених в абзаці третьому цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка.

Перевірці підлягають достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону.

Згідно підпункту 1 пункту 14, пункту 15 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону №1682-VII, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 563 відповідальний структурний підрозділ протягом десяти днів з дня надходження заяви особи, яка підлягає перевірці, на підставі відомостей, наявних в особовій справі такої особи, перевіряє достовірність відомостей, зазначених у заяві, щодо незастосування до неї заборон, передбачених частиною третьою статті 1 Закону, на основі критеріїв, визначених пунктами 1-8 частини другої, пунктами 1 і 2 частини четвертої статті 3 Закону: заборони, яка застосовується до осіб, що обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 р. по 22 лютого 2014 р. та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: <…> керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури <…>.

У разі виявлення відповідальним структурним підрозділом відомостей щодо застосування до особи, яка підлягає перевірці, заборони, передбаченої пунктом 14 цього Порядку, керівник органу не пізніше ніж на третій день з дня виявлення таких відомостей приймає рішення про звільнення такої особи і в той самий день надсилає його копію до Мін`юсту в паперовій та електронній формі (скановану копію у форматі pdf) разом з відомостями про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою статті 1 Закону (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, серія та номер паспорта громадянина України, ким і коли виданий, реєстраційний номер облікової картки платника податків, місце проживання, місце роботи, посада на час застосування положення Закону, інформація про критерій, на підставі якого застосовано заборону), в паперовій та електронній формі (у форматі Microsoft Word), які протягом трьох днів з дня їх надходження вносяться до Реєстру.

Відповідно до частини 14 статті 5 Закону №1682-VII керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку.

Згідно пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положень» Закону №1682-VII, впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: 1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; 2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.

Отже, наведеними положеннями визначено, що звільнення осіб, до яких застосовується заборона передбачена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» за критеріями, визначеними частиною другою статті 3 Закону України «Про очищення влади», проводиться у зв`язку із виявленням відповідних відомостей про особу, за наслідками проведення перевірки на підставі відповідного висновку.

Водночас, Закон України «Про очищення влади» передбачає можливість звільнення без здійснення відповідної перевірки осіб, до яких застосовується заборона передбачена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» за критеріями, визначеними частиною першою статті 3 Закону України «Про очищення влади» (пункт 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положень» Закону України «Про очищення влади») на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб.

Можливості звільнення осіб до яких застосовується заборона передбачена частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади» за критеріями, визначеними частиною 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади» без проведення перевірки, на підставі лише відомостей, наявних в особових справах цих осіб, норми пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положень» Закону України «Про очищення влади» не передбачають.

Разом із тим, стаття 2 Закону № 1682-VII містить перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації), а стаття 3 цього ж Закону визначає критерії, на яких ґрунтується очищення влади (люстрація).

Системний аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 працював на посаді заступника прокурора Вінницької області з 18.11.2013 по 23.03.2015. Відповідно до наказу № 95 від 18.11.2013 "Про розподіл обов`язків між керівниками прокуратури області" прокурора Вінницької області Мрихіна О., як заступник прокурора, відповідав за стан організації роботи, зокрема: управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області; відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області; організаційно-методичного відділу; відділу з питань розгляду листів та прийому громадян; старшого прокурора прокуратури області з питань правового забезпечення; старшого прокурора області з міжнародно-правових доручень; старшого прокурора прокуратури області з питань забезпечення доступу до публічної інформації, відділу інформатизації; секретаріату.

Суд зазначає, термін «посади», який використовується у Законі № 1682, у тому числі, і в пункті 2 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, необхідно розуміти у значенні, наведеному у частині першій статті 1 Закону №1682-VII, відповідно до якої цей термін використовується як скорочення від термінів «певні посади (перебування на службі)».

Беручи до уваги, що позивач працював у вказаному періоді на посадах начальницького складу органів прокуратури, суд приходить до висновку про те, що на посаду, яку позивач обіймав протягом означеного періоду, поширюється дія Закону №1682-VІІ, оскільки пункт 8 частини першої статті 3 цього Закону необхідно тлумачити у системному зв`язку із положеннями частини першої статті 1 та пункту 6 частини першої статті 2 цього Закону.

При цьому суд вважає, що для правильного вирішення спору необхідно вирішити питання, чи достатньо самого факту перебування позивача на вказаній посаді, для застосування заборон, визначених частиною третьою статті 1 Закону №1682-VІІ, що є визначальним для вирішення цього публічно-правового спору.

Тому, оцінюючи спірний наказ крізь призму необхідності втручання у права позивача, суд вказує на таке.

Верховний Суд у рішенні від 18.09.2018 року у справі № 800/186/17 дійшов висновку, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувалися на приписах статей 58, 61 і 62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Вказані гарантії за висновком Суду не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб. Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.01.2019 року у справі № 800/186/17.

У справі № 800/186/17 Верховний Суд вказав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).

Як підсумок, у справі № 800/186/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

Верховний Суд визнав ці висновки застосовними і у справі №817/3431/14 (№К/9901/1400/18), за результатами розгляду якої Верховний Суд у складі судової палати ухвалив постанову від 03.06.2020 року, і у справі №826/17805/14 (№К/9901/3181/21, №К/9901/2027/21), за результатами розгляду якої Верховний Суд у складі судової палати ухвалив постанову від 23.04.2021 року, та і у подальшій своїй практиці у цій категорії спорів. Разом з тим, необхідно врахувати, що на необхідності доведення вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону № 1682, як на загальновизнаному міжнародному стандарті, що враховано судами попередніх інстанцій при вирішенні цієї справи.

Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що "люстрація" застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв.

По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію.

По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.

Суди зобов`язані відповідно до частини першої статті 129 Конституції України вирішувати спори, керуючись верховенством права, що так само, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається ЄСПЛ як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні ЄСПЛ, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів «згідно із законом» означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.

Юридичною гарантією законності у міжнародному праві є принцип pacta sunt servanda (договори необхідно сумлінно виконувати). Задля реалізації цього принципу правова система країни має забезпечувати виконання міжнародних зобов`язань держави, взятих нею на основі укладених міжнародних договорів, включаючи виконання рішень міжнародних судів, юрисдикцію яких визнано державою.

Цей принцип не визначає, яким саме чином міжнародне договірне право має бути реалізовано в рамках внутрішнього правопорядку, але відповідно до статті 27 Віденської конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України», із застосуванням підходу, заснованого на наслідках, визнав, що звільнення заявників на підставі Закону № 1682-VII становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя, захищене статтею 8 Конвенції.

У пункті 208 цього рішення щодо підходу, заснованого на наслідках, Суд зазначив, що Закон №1682-VII вплинув на заявників у трьох аспектах: 1) їх звільнили з державної служби; 2) до них було застосовано заборону обіймати посади державної служби на строк десять років; 3) відомості про осіб заявників було внесено до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону №1682-VII.

За оцінкою ЄСПЛ поєднання цих заходів мало дуже серйозні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної та професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них. Вони не були просто відсторонені, понижені або переведені на менш відповідальну посаду, а звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої здобутки. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 209).

У вказаній справі ЄСПЛ визнав, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі Закону № 1682-VII, проте продовжив розгляд скарг, призюмуючи, що цілі Закону № 1682-VII можуть розглядатися як такі, що загалом відповідають цілям, визнаним Судом законними у його практиці щодо посткомуністичної люстрації в державах Центральної та Східної Європи. ЄСПЛ зазначив, що він має переконатися чи переслідували законну мету застосовані до заявників заходи розглянуті не in abstracto, а з огляду на конкретні обставини їхніх справ, і чи були вони «необхідні у демократичному суспільстві» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності», та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті.

В основу підходу ЄСПЛ до розгляду справ, які стосувалися люстраційних заходів, покладено необхідність пошуку балансу між концепцією «демократії, здатної себе захистити», що передбачає принцип політичної лояльності державних службовців («демократична держава вправі вимагати від державних службовців відданості конституційним принципам, на яких вона заснована») та принципу дотримання прав і свобод людини, що гарантовані Конвенцією.

За висновком ЄСПЛ його попередні висновки у справах щодо посткомуністичної люстрації лише частково стосуються цієї справи, зокрема щодо перших чотирьох заявників, оскільки передбачені Законом № 1682-VII заходи мають набагато ширшу сферу застосування та були застосовані до заявників за обставин, що відрізнялися від тих, які відбувалися у країнах Центральної та Східної Європи під час впровадження ними люстраційних програм, які були більш цільовими та вузько спрямованими. Суд відмітив, що навіть у контексті справ, пов`язаних з переходом від тоталітаризму до демократії, а також пов`язаних зі (стверджувальними) співробітниками служб безпеки тоталітарних режимів, він ніколи не стикався з обмежувальними заходами такого широкого обсягу, застосованими до державних службовців лише на тій підставі, що вони залишались на своїх посадах під час діяльності уряду, який згодом був визнаний недемократичним.

Зокрема, у розглянутих справах щодо посткомуністичної люстрації ЄСПЛ аналізував ситуації колишніх (як стверджувалося) працівників спецслужб тоталітарного режиму. Проте у цій справі заявники обіймали посади у державних установах, які принаймні принципово, ґрунтувалися на демократичних конституційних засадах, хоча і працювали за часів уряду Президента В.Януковича, який широко критикували через авторитарні тенденції та вважали причетним до широкомасштабної системної корупції. Крім того, вбачається, що їхнє звільнення ґрунтувалося на колективній відповідальності осіб, які працювали у державних установах, коли при владі був Президент В.Януковича, незалежно від конкретних виконуваних ними функцій та їхнього зв`язку з антидемократичними тенденціями і подіями, які відбувались у той період. Отже, стверджувальна загроза, яку широке коло осіб, до яких застосовувалися передбачені Законом "Про очищення влади" заходи, становило для діяльності демократичних установ, не може прирівнюватися до загрози, яка виникає у випадках співпраці зі спецслужбами тоталітарних режимів (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункт 275).

ЄСПЛ на основі аналізу своєї практики погодився, що індивідуалізація люстраційних заходів, хоча загалом вважається необхідною, не завжди є необхідною у справі щодо кожної конкретної особи та може бути здійснена на законодавчому рівні. Проте для вибору такого підходу мають бути наведені переконливі підстави (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункти 109 - 111). У зв`язку з цим ЄСПЛ наголосив, що особливо важливим фактором є якість парламентського і судового перегляду законодавчого механізму (mutatis mutandis, рішення у справі «Енімал Дефендерз Інтернешнл проти Сполученого Королівства» [ВП] (Animal Defenders International v. the United Kingdom) [GC], заява № 48876/08, пункти 113 - 116, ЄСПЛ 2013 (витяги). Іншими аспектами, які мають враховуватись, під час оцінки відповідності законодавчого механізму, який передбачає застосування обмежувальних заходів за відсутності індивідуальної оцінки поведінки особи, є суворість застосованого заходу (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункт 111), та чи розроблено законодавчий механізм достатньо чітко для вирішення нагальної суспільної потреби, яку він має задовольнити пропорційним чином (наприклад, у контексті статті 3 Першого протоколу до Конвенції рішення у справі «Жданока проти Латвії» [ВП] (Zhdanoka v. Latvia) [GC], заява № 58278/00, пункти 22 - 28, 116 - 136, ЄСПЛ 2006 IV). Утім, щоб обмежувальний захід відповідав статті 3 Першого протоколу до Конвенції, достатнім може бути менший рівень індивідуалізації, ніж у випадках стверджуваного порушення статей 8 і 11 Конвенції (рішення у справі «Жданока проти Латвії», пункт 115) (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 292-293).

Відповідаючи на питання, чи відповідав застосований до заявників законодавчий механізм наведеним критеріям, розробленим практикою ЄСПЛ, у справі «Полях та інші проти України», ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан ОСОБА_3 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

ЄСПЛ зазначив, що застосування до заявників встановлених Законом № 1682-VII заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан ОСОБА_3 був Президентом України (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 294).

ЄСПЛ підкреслив, що Уряд не зазначив про будь-який розгляд підстав для застосування таких широкомасштабних та обмежувальних заходів під час обговорення Верховною Радою України Закону № 1682-VII. Навпаки, у статті 1 Закону серед принципів, які мають керувати процесом очищення, наведено «презумпцію невинуватості» та «індивідуальну відповідальність». На думку Суду, це свідчить про певну неузгодженість між проголошеними цілями Закону та фактично оприлюдненими ним правилами (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 72, 297).

У ситуації заявників у справі "Полях та інші проти України" ЄСПЛ констатував, що передбачені Законом № 1682-VII заходи могли бути застосовані навіть до державного службовця, призначеного на його посаду задовго до того, як пан ОСОБА_3 став Президентом України, лише на тій підставі, що він не пішов зі своєї посади протягом року після приходу до влади пана ОСОБА_4 . Іншими словами, причиною застосування обмежувальних заходів, передбачених Законом № 1682-VII, є прихід до влади пана ОСОБА_4 , а не будь-яка подія, що підірвала демократичний конституційний лад, яка могла статися під час його правління та до якої могла бути причетна відповідна посадова особа. Суд уважає, що обмежувальні заходи такої суворості не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункти 299-300).

Так само, на думку ЄСПЛ, немає переконливого пояснення часовим рамкам, установлених Законом № 1682-VII, як основного критерію для застосування передбачених законом обмежувальних заходів. Як немає і пояснення, чому однорічний період є ключовим критерієм для застосування Закону № 1682-VII (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункти 301-302).

У підсумку ЄСПЛ дійшов висновку, що не було доведено, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Аналіз цього рішення ЄСПЛ та встановленого у ньому порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників дозволяє дійти висновку, що застосований до заявників законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом №1682, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.

У справі "Полях та інші проти України", був застосований найсуворіший захід очищення влади (люстрації) на підставі Закону №1682, законодавчому механізму якого була надана оцінка ЄСПЛ у рішенні по цій справі. Тож при вирішенні цього спору застосуванню підлягають положення статті 8 Конвенції, тлумачення якої надано у справі "Полях та інші проти України", оскільки за висновками ЄСПЛ саме Закон №1682, що укладений з порушенням міжнародних стандартів у сфері люстрації, є причиною порушення положень Конвенції.

Венеціанська комісія у пункті 65 Проміжного висновку № 788/2014 вказала, що той факт, що Закон № 1682-VII виключає фактор часу в цілому, незалежно від тяжкості минулої поведінки, вступає в конфлікт з принципом індивідуальної відповідальності, на якому має бути заснована люстрація.

Без аналізу індивідуальної поведінки неможливо встановити особисту вину осіб, до яких застосовано означені заборони, для того, щоб переконатися у застосуванні до цих осіб індивідуальної відповідальності, а не колективної, як це задекларовано у принципах Закону № 1682-VII, що мали б спрямовувати процес очищення влади (люстрації).

Без встановлення зв`язку між указаними особами та узурпацією влади неможливо дійти висновку, що було досягнуто легітимної мети Закону № 1682-VII - недопущення до участі в управлінні державними справами саме осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Отже, не можливо й дійти висновку, що було досягнуто справедливого балансу між захистом інтересів демократичного суспільства, з одного боку, та повагою до прав позивача - з іншого.

Тож заборона перебування на зазначених у Законі № 1682-VII посадах та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність меті й принципам Закону № 1682-VII, визначеним у частині другій статті 1 цього Закону.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду від 03.06.2020 року (справа № 817/3431/14), та від 23.04.2021 (справа №826/17805/14) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.06.2021 № 800/527/14.

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду постановою від 02 червня 2021 року дійшла висновку про те, що для вирішення цього та подібних спорів з метою дотримання принципів презумпції невинуватості, індивідуальної відповідальності, визначених у статті 1 Закону № 1682-VII, та за наявності легітимної мети й пропорційності, передбачених статтею 8 Конвенції, необхідно досліджувати діяльність таких осіб на державній службі та встановлювати, чи були їхні дії, рішення чи бездіяльність спрямовані на узурпацію влади Президентом України, підрив основ національної безпеки й оборони України, протиправне порушення прав і свобод людини.

Відтак ухвалою від 28.07.2021 витребувано докази на підтвердження щодо, чи були рішення, дії або бездіяльність позивача ОСОБА_1 під час проходження служби на посаді заступника прокурора Вінницької області в період з 21.11.2013 року по 22.02.2014 року такими, що були спрямовані на узурпацію влади, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, тобто охоплюються метою здійснення очищення влади (люстрації), визначеною частиною першою статті 1 Закону України "Про очищення влади".

Однак таких доказів суду не надано, тому суд вважає, що звільнення позивача відбулось із формальних підстав, а не за винесення рішень чи вчинення діянь, спрямованих на узурпацію влади, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, що є необхідними і обов`язковими умовами для застосування норми вказаного Закону до позивача.

За таких обставин суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ про звільнення позивача не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь - якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.

Таким чином, з огляду на недоведеність застосування до позивача заборон, передбачених Законом №1682-VII, суд робить висновок про протиправність прийняття оскаржуваного наказу та про задоволення позовних вимог у цій частині.

Отже, наведені підстави є додатковими для того, щоб вважати наказ про звільнення позивача протиправним.

Щодо доводів про необхідність поновлення позивача на посаді колегія суддів зазначає наступне.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку, свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Отже, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Вищенаведене відповідає сталій практиці Верховного Суду. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року по справі №П/9901/101/18 (провадження №11-217заі18), постановах Верховного Суду від 04.07.2018 по справі №826/12916/15, від 06.03.2019 по справі №824/424/16-а, від 13.03.2019 по справі №826/751/16, від 27.06.2019 по справі №826/5732/16, від 26.07.2019 по справі №826/8797/15, від 09.10.2019 по справі №П/811/1672/15, від 12.09.2019 по справі №821/3736/15-а, від 22.10.2019 по справі №816/584/17, від 15.04.2020 по справі №826/5596/17, від 19.05.2020 по справі №9901/226/19, від 07.07.2020 по справі №811/952/15.

Суд зазначає, у разі визнання незаконним та скасування акту суб`єкта владних повноважень, відповідно до якого особу було звільнено із займаної посади, ефективних способом захисту та поновлення порушених прав, в даному випадку, буде поновлення позивача на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

З огляду на викладене, іншого способу, окрім як поновлення позивача ОСОБА_1 на попередній роботі, не існує, а тому, суд робить висновок про поновлення позивача на посаді заступника прокурора Вінницької обласної прокуратури з 24.03.2015.

Щодо доводів позивача про стягнення з Вінницької обласної прокуратури середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд у постанові від 22.05.2019, що прийнята у справі №572/2429/15-ц, зробив висновок про застосування правових норм, зокрема, частини другої статті 235 КЗпП України та пункту 10 Порядку обчислення заробітної плати за № 100.

Суд зазначив, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. При цьому, якщо за період від часу звільнення працівника до часу поновлення його на роботі підприємство здійснювало підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу заробітна плата працівника підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

Вивчаючи матеріали справи, суд встановив, що ОСОБА_1 надано розрахунок його середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За розрахунком, що зробив позивач, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 3915347,86 грн., без утримання податку та обов`язкових платежів. Однак такий розрахунок викликає сумнів в його правильності та коректності. Наприклад, позивачем зроблено розрахунок за період з 24.03.2020 по 31.12.2020, де одноденний заробіток на посаді становить -7505,08 грн. і за 194 днів вимушеного прогулу позивач ОСОБА_1 вважає, що необхідно стягнути на його користь - 1455985 грн.

Такі розрахунки позивача, на думку суду, є очевидно помилковими та не відповідають чинному законодавству, а тому, наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд не може взяти до уваги.

Натомість, згідно з інформацією Вінницької обласної прокуратури, яку надано на виконання ухвали суду, вихідний номер 15/2-585вих від 09.09.2021 року застосовано розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу із застосуванням коефіцієнту підвищення посадових окладів.

Колегія суддів звертає увагу, що на дату постановлення судом рішення період вимушеного прогулу позивача складає 1621 робочий день (з 24.03.2015 до 29.09.2021 включно), у зв`язку з поновленням позивача на роботі, на його користь підлягає стягненню середній заробіток в загальній сумі 1322821,66 грн., із відрахуванням при виплаті цієї суми загальнообов`язкових платежів.

Вищенаведе відповідає практиці Верховного Суду у постанові №802/4044/14-а від 28.04.2021, де проведено аналогічний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки при вирішенні позовної вимоги про стягнення в користь позивача ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд не погодився із розрахунком позивача, позовні вимогу підлягають частковому задоволенню.

Також слід зупинитися на доводах позовної заяви про наявність у Офісу Генерального прокурора України обов`язку проінформувати Міністерство юстиції України, як держателя Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону №1682-VII про відкликання відомостей щодо застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закону України "Про очищення влади".

Згідно із частиною першою статті 7 Закону № 1682-VII відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України Про очищення влади (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року №1704/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 жовтня 2014 року за №1280/26057, затверджено Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України Про очищення влади (далі - Положення №1704/5), яке визначає порядок формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України Про очищення влади, а також надання відомостей з нього.

Пункт 9 Положення № 1704/5 передбачає, що Реєстратори в межах своєї компетенції вносять до Реєстру та вилучають з нього у порядку, визначеному цим Положенням, відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України Про очищення влади, надають інформацію з Реєстру у випадках, визначених частиною другою статті 7 Закону України Про очищення влади, виконують інші функції, передбачені цим Положенням.

Згідно з пунктом 4 Положення №1704/5 держателем Реєстру є Міністерство юстиції України.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Положення №1704/5 підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України Про очищення влади, є надходження до Реєстратора обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону України Про очищення влади, від органу, який проводив перевірку; відповідного судового рішення, яке набрало законної сили; відповідних документів про смерть особи, відомості щодо якої внесені до Реєстру; інші випадки, визначені законом.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позовної заяви про наявність підстав для зобов`язання Офісу Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України Про очищення влади.

Цей висновок суду відповідає правовому висновку Верховного Суду, висловленому в постанові від 04 червня 2020 року в справі №821/4571/14 (№К/9901/1380/18).

Перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін, та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов є підставним та підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи судом не встановлено, питання щодо розподілу судових витрат у цій справі не вирішується.

Керуючись статтями 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Вінницька обласна прокуратура про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України № 209-к від 23.03.2015 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Вінницької області, у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України.

Зобов`язати Офіс Генерального прокурора поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Вінницької області з 24.03.2015.

Стягнути з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1322821,86 гривень (один мільйон триста двадцять дві тисячі вісімсот двадцять одна гривня 86 коп).

Зобов`язати Офіс Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України щодо відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закону України "Про очищення влади".

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Офіс Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, код за ).

Третя особа - Вінницька обласна прокуратура (вул. Монастирська, 33, м. Вінниця, код за )

Головуючий суддя Крапівницька Н. Л.

Судді: Богоніс М.Б.

Сало П.І.