Справа № 160/16574/21
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2021-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Віхрової В.С.,
розглянувши в письмовому провадженні у м. Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування постанов, -
14.09.2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі відповідач), третя особа ОСОБА_2 , в якій просить:
- визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 65950521 від 01.07.2021 року видану державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Волошин Ольгою Володимирівною.
- визнати протиправною та скасувати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 65950521 від 01.07.2021 року, видану державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Волошин Ольгою Володимирівною.
- визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника №65950521 від 01.07.2021 року, видану державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Волошин Ольгою Володимирівною.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.09.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Судове засідання призначено на 05.10.2021 року; витребувано від Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 54720979 та №65950521.
Станом на 05.10.2021 року належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 54720979 та №65950521 суду надані не були.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).
Згідно з ч.4 ст.287 КАС України, адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.
В судове засідання, призначене на 05.10.2021 року, представники сторін не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Судом відкладено розгляд справи до 08.10.2021 року.
06.10.2021 року через канцелярію суду відповідачем були подані відзив на позовну заяву та завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 54720979 та №65950521.
В судове засідання, призначене на 08.10.2021 року, представники сторін не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Частиною 2 ст. 268 КАС України встановлено, що неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Згідно з ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З огляду на приписи ч. 1, ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за можливе здійснити судовий розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі доказами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 .
Індустріальним районним судом Дніпропетровська 29.12.2015 року видано виконавчий лист у справі №202/7136/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 591242,19 грн. та 3654 грн. судового збору.
15.09.2017 року на адресу Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції надійшла заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про примусове виконання виконавчого листа, виданого Індустріальним районним судом Дніпропетровська 29.12.2015 року у справі №202/7136/15-ц.
19.09.2017 року державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Мартем`яновим Д.С. було відкрито виконавче провадження №54720979 з примусового виконання виконавчого листа №202/7136/15-ц, виданого Індустріальним районним судом Дніпропетровська 29.12.2015 року.
26.09.2017 року на адресу Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції надійшла заява за вх. №2704/13.4 від стягувача ФОП ОСОБА_2 та боржника ОСОБА_1 , в якій останні повідомляють про затвердження 20.09.2017 року мирової угоди, за умовами якої:
«1. Боржник визнає обов`язковою до сплати частину основної заборгованості у розмірі 118 000 (сто вісімнадцять тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.
2. Боржник зобов`язується сплатити на користь Стягувача борг на умовах розстрочки протягом 24 календарних місяців шляхом здійснення на розрахунковий рахунок Стягувача щомісячних виплат відповідно до умов визначених у п.3 Мирової угоди.
3. Боржник повинен здійснювати оплату боргу щомісячно, рівними платежами, не пізніше першого числа місяця, наступного за місяцем оплати. Щомісячний платіж складатиме 4917 (чотири тисячі дев`ятсот сімнадцять) гривень 00 копійок. Першим місяцем сплати є місяць затвердження судом даної Угоди. Боржник має право достроково погасити борг.
4. Боржник здійснює сплату заборгованості на розрахунковий рахунок Стягувача: НОМЕР_2 в АТ "ОТП Банк" МФО 300528.
5. Сторони прийшли до згоди про те, що Боржник згоден та бере на себе зобов`язання відшкодувати Стягувачу 50% витрат по сплаті авансового внеску за відкриття виконавчого провадження №54720979 від 19.09.2017 року.
Відтак, Боржник зобов`язаний сплати Стягувачу половину від суми витраченої на виконавче провадження, а саме 5948 (п`ять тисяч дев`ятсот сорок вісім) гривень 96 (дев`яносто шість) копійки протягом семи календарних днів від дати визнання судом даної Мирової угоди.
6. В разі, пред`явлення Індустріальним відділенням ДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, Боржнику вимоги сплатити виконавчий збір за початок примусового виконавчого провадження №52034515 поділити даний збір порівну між Сторонами та зобов`язати кожну із Сторін сплатити свою половину у визначений законом строк.
7. Стягувач заявляє, що з моменту підписання цієї Мирової угоди та належного її виконання, не матиме жодних майнових претензій до Боржника з приводу погашення залишку заборгованості, визначеної у рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2015 року, а саме: 202 824,00 грн. - основного боргу; 3% річних 6218,29 грн.; інфляційні збитки 135052,37 грн.; 10% від суми заборгованості 33 182,40 грн.; пеня 84 965,13 грн. та судового збору 3 654,00 грн.
8. Сторони гарантують, що після підписання та визнання судом цієї Угоди, вони у межах прав, наданих їм як учасникам виконавчого провадження, вживатимуть заходів, спрямованих на закінчення виконавчого провадження та скасування усіх заходів, які були застосовані з метою забезпечення можливості здійснення примусового виконання.
9. Боржник і Стягувач домовилися, що будь-які витрати, пов`язані з виконавчим провадженням № 54720979, що виникатимуть чи можуть виникнути після затвердження судом умов цієї Угоди, розподіляються порівну між Сторонами.
10. Боржник і Стягувач заявляють, що ні в процесі укладення цієї Мирової угоди, ні в процесі виконання її умов не були, не будуть і не можуть бути порушені права будь-яких третіх осіб, в тому числі й держави.
11. Мирова угода набирає чинності з моменту її затвердження судом і діє до повного виконання зобов`язань, передбачених цією Угодою.
12. Ухвала Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про затвердження даної Мирової угоди є виконавчим документом згідно до статей 3 та 4 Закону України «Про виконавче провадження».
13. У разі порушення Боржником строків погашення боргу, дія цієї Угоди у частині надання Боржнику розстрочки сплати боргу, зазначеної у пунктах 1-3 Угоди та відмови Стягувача від вимог по сплаті залишку боргу, зазначеного у пункті 7 Угоди, припиняється.
14. У разі несплати Боржником суми боргу в порядку, зазначеному у пунктах 1-5 цієї Мирової угоди, Стягувач має право направити ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про затвердження даної Мирової угоди до виконавчої служби для виконання шляхом стягнення з Боржника суми боргу у розмірі визначеному у пункті 1 та пункті 7 даної Мирової угоди за вирахуванням здійснених Боржником платежів за цією Мировою угодою, про що Стягувач вказує у заяві про відкриття виконавчого провадження.
15. Мирова угода підписана у чотирьох примірниках, які мають однакову юридичну силу, перший для Стягувача, другий для Боржника, третій для суду, четвертий - для виконавчої служби.».
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2017 року у справі №202/7136/15-ц визнано мирову угоду в процесі виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2015 року, укладену 20.09.2017 року між стягувачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та боржником ОСОБА_1 .
Вказана ухвала набрала законної сили 02.11.2017 року, що підтверджується відміткою суду на копії ухвали, наявній в матеріалах виконавчого провадження №54720979.
04.12.2017 року стягувач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою про закінчення виконавчого провадження та надав копію ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2017 року у справі №202/7136/15-ц.
11.03.2020 року державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Шпигуновим А.Ю. прийнято постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1
21.05.2021 року позивач через свого представника звернулась до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявою про закінчення виконавчого провадження.
23.06.2021 року позивач звернулась зі скаргою до заступника начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), в якій просила зобов`язати державного виконавця закрити виконавче провадження №54720979.
01.07.2021 року державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Волошин О.В. прийнято постанову про скасування процесуального документу у ВП №54720979, а саме скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 11.03.2020 року, яку видано державним виконавцем Шпигуновим А.Ю.
01.07.2021 року державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Волошин О.В. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №54720979.
У постанові про закінчення виконавчого провадження вказано, що відповідно до ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2017 року у справі №202/7136/15-ц визнано мирову угоду в процесі виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2015 року, укладену 20.09.2017 року між стягувачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та боржником ОСОБА_1 .
Оскільки виконавчий збір не був стягнутий за основним виконавчим провадженням, після закінчення виконавчого провадження №54720979, постанову про стягнення виконавчого збору було виділено в окреме виконавче провадження №65950521.
01.07.2021 року державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Волошин О.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №65950521 з виконання постанови №54720979, виданої 01.07.2021 року Індустріальним ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
01.07.2021 року державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Волошин О.В. прийнято постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №65950521, якою визначено мінімальний розмір витрат виконавчого провадження:
- винесення постанови про відкриття виконавчого провадження 65,30 грн.;
- винесення постанови про закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) 65,30 грн.;
- плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження 69 грн.;
- винесення постанови про стягнення виконавчого збору 32,92 грн.;
- винесення постанови про стягнення витрат виконавчого провадження 36,50 грн.;
Загальна сума мінімальних витрат: 269,02 грн.
01.07.2021 року державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Волошин О.В. прийнято постанову про арешт майна боржника у ВП №65950521, якою накладено арешт на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з постановами про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням № 54720979 від 01.07.2021 року, про відкриття виконавчого провадження № 65950521 від 01.07.2021 року, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 65950521 від 01.07.2021 року, про арешт майна боржника №65950521 від 01.07.2021 року, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон №1404) примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частинами 1, 5 ст. 26 Закону №1404 встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкції №512/5), вона розроблена відповідно до Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Закону України «Про виконавче провадження», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусовому виконанню підлягають виконавчі документи, визначені у статті 3 Закону. Заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа та квитанцією про сплату авансового внеску, крім випадків, коли стягувач звільняється від сплати авансового внеску відповідно до частини другої статті 26 Закону та у разі виконання рішення Європейського суду з прав людини (пункт 1, 3 Інструкції № 512/5).
Згідно ч. 1 та 2 статті 27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (частина друга статті 27 із змінами, внесеними згідно із Законом №2475-VIII від 03.07.2018, який набув чинності 28.08.2018 року).
З огляду на вимоги наведених норм, початком примусового виконання відповідного виконавчого документу є подання стягувачем відповідної заяви про примусове виконання рішення, що в свою чергу має наслідком відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення шляхом винесення постанови, в тому числі про стягнення основної винагороди із зазначенням відсотка суми, що підлягає стягненню.
Законодавець пов`язав можливість отримання виконавцем виконавчого збору (основної винагороди) саме за вчинення певних виконавчих дій протягом усього часу тривалості виконавчого провадження, яке призвело до реального стягнення коштів на користь стягувача з боржника.
Тоді як сума виконавчого збору (основної винагороди) у розмірі 10 відсотків визначається з можливістю подальшого стягнення виходячи з сум коштів, що підлягають примусовому стягненню за виконавчим документом, і це не залежить від вчинених виконавчих дій після відкриття виконавчого провадження.
Визначення розміру виконавчого збору чи основної винагороди пов`язане з фактом початку примусового виконання виконавчого документа.
Водночас право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.
Сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.
Вказані висновки Верховного Суду ґрунтуються на системному тлумаченні приписів частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів», згідно з якими розмір основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми, зазначеної у виконавчому документі.
Відтак, з метою визначення питання правомірності прийняття постанов у виконавчому провадженні № 65950521, дослідженню підлягає питання правомірності прийняття постанови про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням №54720979 від 01.07.2021 року, яку виділено в окреме виконавче провадження.
В той час, з метою встановлення правомірності прийняття постанови про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням №54720979 від 01.07.2021 року, суд з`ясовує які дії були вчинені виконавцем після відкриття виконавчого провадження 19.09.2017 року.
Зі змісту наведених правових норм Закону №1404-VIII встановлено, що для стягнення виконавчого збору необхідна наявність двох умов, а саме: здійснення державним виконавцем дій направлених на примусове виконання рішення і фактичне стягнення, повернення заборгованості як результат вчинених виконавцем дій.
При цьому, укладення мирової угоди не є заходом примусового виконання рішень, за допомогою якого державним виконавцем здійснюється стягнення або повернення заборгованості, а є способом добровільного врегулювання сторонами виконавчого провадження питань щодо умов фактичного виконання виконавчого документу.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).
Статтею 10 Закону №1404-VIII встановлено перелік заходів примусового виконання рішень, до яких віднесено: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Матеріали справи не містять жодних доказів, які свідчили б про виконання рішення саме державним виконавцем і вчинення ним дій, спрямованих на фактичне стягнення заборгованості з позивача. Натомість, з огляду на те, що між стягувачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та боржником ОСОБА_1 були погоджені умови погашення боргу, сума з боржника на користь кредитора в примусовому порядку стягнута чи повернута не була.
Разом з цим, стосовно розрахованої державними виконавцями відповідача суми виконавчого збору, суд вказує на таке.
Як уже зазначено вище судом, відповідно до частини 2 статті 27 Закону №1404-VIII у редакції від 17.02.2017, сума виконавчого збору розраховується як відповідне відсоткове значення (10%) із уже фактично стягнутої, повернутої суми або вартості майна боржника.
Матеріалами справи підтверджено, що ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2017 року у справі №202/7136/15-ц, якою визнано укладену між стягувачем та боржником мирову угоду і затверджено її умови отримано відповідачем 04.12.2017 року.
Відповідно до резолютивної частини ухвали суду, на момент укладення мирової угоди, заборгованість боржника за кредитом становила 591242,19 грн., проте Мировою угодою вказана сума була зменшена та підлягала визнанню та сплаті боржником у меншому розмірі, ніж визначено у виконавчому листі №202/7136/15-ц.
Як відомо з копій постанов про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням № 54720979 від 01.07.2021 року, про відкриття виконавчого провадження № 65950521 від 01.07.2021 року, сума виконавчого збору розрахована у розмірі 10 відсотків від початкової суми стягнення, зазначеної у виконавчому листі №202/7136/15-ц від 29.12.2015 року, а саме 591242,19 грн., тоді як відповідно до умов затвердженої мирової угоди сума, яка підлягала сплаті позивачем змінилась, а саме зменшилась.
Одночасно, суд звертає увагу на п. 12 резолютивної частини ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2017 року у справі №202/7136/15-ц про затвердження мирової угоди, відповідно до якого вказана ухвала є виконавчим документом відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», а сума боргу позивачки згідно такого виконавчого документу зменшилась, що безпідставно не враховано відповідачем при визначенні розміру виконавчого збору.
В контексті таких обставин суд застосовує правову позицію визначену у пункті 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18 (провадження № 11-445апп19), за змістом якої на момент виникнення спірних правовідносин обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.
Більше того, постанову про арешт майна боржника від 11.03.2020 року №54720979 було винесено після спливу більш ніж двох років з дня затвердження мирової угоди та подання стягувачем заяви 04.12.2017 року про закінчення виконавчого провадження.
Суду не надано жодних доказів, яку конкретну суму коштів за виконавчим листом №202/7136/15-ц від 29.12.2015 року державний виконавець забезпечив до стягнення чи до повернення стягувачеві у виконавчому провадженні №54720979.
Відтак, враховуючи прощену стягувачем частину боргу позивача за умови належного виконання умов мирової угоди, що безумовно свідчить про зміну загальної суми боргу, визначеної у виконавчому листі, з огляду на відсутність жодних доказів, які підтверджували б правильність розрахованої державними виконавцями відповідача суми виконавчого збору, а також, беручи до уваги висновок суду про відсутність підстав для стягнення виконавчого збору у зв`язку з добровільним врегулюванням сторонами виконавчого провадження питань щодо умов фактичного виконання виконавчого документу, оскаржені постанови про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням № 54720979 від 01.07.2021 року, про відкриття виконавчого провадження № 65950521 від 01.07.2021 року, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 65950521 від 01.07.2021 року, про арешт майна боржника №65950521 від 01.07.2021 року, на переконання суду, винесені державним виконавцем відповідача необґрунтовано, за відсутності належних на це підстав, а тому, такі постанови суд вважає протиправними, у зв`язку з чим вони підлягають скасуванню.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу адміністративного судочинства України, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 3632,00 грн., що документально підтверджується квитанціями від 13.09.2021 року, від 23.09.2021 року.
Отже, оскільки позовну заяву задоволено, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в 3632,00 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених норм, дає суду, підставу прийти до висновку про те, що витрати сторони на правничу допомогу мають бути фактично понесеними (здійсненими) та підтвердженими відповідними належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами.
До матеріалів справи представником позивача додано:
- копію договору про надання правової допомоги №15 від 13.09.2021 року;
- копію акту №1/2 здачі-прийняття робіт від 13.09.2021 року;
- копію меморіального ордеру про оплату послуг адвоката від 13.09.2021 року;
- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП №2679 від 22.01.2021 року;
- копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АЕ №1091346.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Позивачем на виконання умов договору про надання правової допомоги №15 від 13.09.2021 року складено акт №1/2 здачі-прийняття робіт від 13.09.2021 року, з якого відомо, що адвокатом надані наступні послуги:
- зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції - 1000 грн.;
- підготовка та опрацювання інформації, яка підлягає позовному оскарженню 2000 грн.;
- контроль за прийняттям позовної заяви до провадження 1000 грн.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Верховним судом в постанові від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Суд зазначає, що здійснені адвокатом дії, визначені в рахунках на оплату, мали бути здійснені адвокатом фактично, та дійсність їх вчинення має бути підтверджена в матеріалах справи.
Більше того, адвокатом в поданих документах має бути відображений фактичний час, витрачений на здійснення тих чи інших дій в межах заявленого спору.
Згідно позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.04.2018 по справі №814/1258/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише з визначенням загальної вартості наданої допомоги.
Адвокатом необґрунтовано заявлену суму гонорару з розрахунку витраченого часу, відповідна позиція адвоката не відповідає прямий вимозі процесуального законодавства, а саме п.2 ч.5 ст. 134 КАС України.
Відтак, суд не може встановити співмірності наданих адвокатом послуг з витраченим часом та розумності формування ціни гонорару за надані послуги.
На підтвердження перерахування коштів до матеріалів справи долучено копію меморіального ордеру про оплату послуг адвоката від 13.09.2021 року, в призначенні платежу якого вказано про оплату послуг професійної правничої допомоги за договором №15 від 13.09.2021 року.
Верховним Судом у додатковому рішенні від 24 січня 2019 року по справі № 9901/350/18 (провадження №П/9901/350/18), зазначено, що надані до суду представником позивача документи на підтвердження того, що позивач поніс витрати на правову допомогу, такі витрати не підтверджують, оскільки не містять інформацію про номер справи, чи відповідний акт приймання-передачі наданих послуг згідно з якими були сплачені кошти.
Судом встановлено, що в акті №1/2 здачі-прийняття робіт від 13.09.2021 року адвокатом виділено окремі види наданих послуг:
- зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції - 1000 грн.;
- підготовка та опрацювання інформації, яка підлягає позовному оскарженню 2000 грн.;
- контроль за прийняттям позовної заяви до провадження 1000 грн.
Суд зазначає, що надання консультацій та узгодження правової позиції, опрацювання інформації та документів не є окремим видом адвокатської діяльності, а є частиною підготовки позовної заяви та підготовки копій документів до позовної заяви відповідно до кількості сторін та подача позову до суду.
Оскільки до такого виду адвокатської діяльності як складання позовної заяви віднесено надання консультацій та узгодження правової позиції, опрацювання інформації та документів, суд не вбачає підстав для виділення їх в окремий вид послуг останніх.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.
З огляду на позицію Європейського суду з прав людини позивачем не доведено фактичності та неминучості наданих адвокатом послуг та заявленої ціни.
Беручи до уваги викладене в сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволені клопотання про стягнення витрат на правову допомогу належить відмовити.
Керуючись ст.ст. 241-246, 293, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 65950521 від 01.07.2021 року видану державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Волошин Ольгою Володимирівною.
Визнати протиправною та скасувати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 65950521 від 01.07.2021 року, видану державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Волошин Ольгою Володимирівною.
Визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника №65950521 від 01.07.2021 року, видану державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Волошин Ольгою Володимирівною.
В порядку розподілу судових витрат стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Індустріального відділу Державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у сумі 3632 грн. 00 коп.
В задоволенні клопотання про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строк, передбачений частиною 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.С. Віхрова