Справа № 0907/2-а-3/2011
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2021-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про самовідвід

07 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 0907/2-а-3/2011 пров. № А/857/16170/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Кухтея Р.В.,

Шевчук С.М.,

секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові заяву ОСОБА_1 про самовідвід у справі за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , Державної казначейської служби України на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 липня 2021 року у справі № 0907/2-а-3/2011 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Івано-Франківськ), Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Держави України в особі Міністерства юстиції України про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 липня 2021 року задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Івано-Франківськ), Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Держави України в особі Міністерства юстиції України про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування майнової та моральної шкоди.

Не погодившись із прийнятим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог, ОСОБА_2 як позивач та як представник позивача Сметанського Романа Ярославовича подав апеляційну скаргу.

Не погодившись із прийнятим рішенням в частині задоволених позовних вимог Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 13.09.2021 визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач - Шинкар Тетяна Ігорівна, судді: Шевчук Світлана Михайлівна, Кухтей Руслан Віталійович.

07.10.2021 суддею-доповідачем Шинкар Т.І. подано заяву про самовідвід у справі, яка мотивована наступним.

Ухвалою судді Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року апеляційну скаргу, подану ОСОБА_2 як позивачем та як представником ОСОБА_3 , залишено без руху у зв`язку з невідповідністю апеляційної скарги вимогам статті 296 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: не додано документа про сплату судового збору, а також не зазначено місце проживання чи перебування ОСОБА_3 , поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та електронної пошти за наявності, та надано десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення виявлених недоліків.

На виконання вимог вказаної ухвали ОСОБА_2 подав заяву в якій зазначив, що: «Ухвала не відповідає жодному з критеріїв законності та правомірності судового рішення, категорично визначених в статті 242 КАС». «…умовно погоджуючись, направляємо апеляційну скаргу із зазначенням реєстраційних даних ОСОБА_3 , за умов, коли від його імені апеляційну скаргу подано за довіреністю ОСОБА_2 - та заявляємо, що суддя спричинила нам майнову шкоду в розмірі видатків, які ми вимушені понести.»

«Висунена вимога ж сплати судового збору є в нашому випадку неприхованим шантажем, тотально нікчемною, некомпетентною, злочинною і не підлягає до виконання з таких підстав. … «ухвала» в частині вимагання і примусу нас способом шантажу до безпідставної сплати судового збору, має всі ознаки завідома неправосудної і явно злочинного зловживання, спрямованої не лише на затягування часу, але й на спричинення матеріальної шкоди позивачам, та ще й містить всі ознаки прямої дискримінації за соціальною ознакою оскільки створює непередбачені законом переваги відповідачам.»

«Велика палата Верховного суду останнім часом наполегливо звертає увагу на принцип «Jura novit curia» «суд знає закони» однак, суддя Шинкар Т.І. переконливо довела зворотне, що повинне бути належно оцінене компетентними органами як дисциплінарними, так і правоохоронними.

Під час вирішення питання про прийняття до розгляду процесуального документа, який формально є об`єктом справляння судового збору, але за відсутності документа про сплату судового збору, суддя-доповідач повинен встановити підстави цієї відсутності. При цьому, в разі існування вимог майнового характеру, перевірити, чи відповідають вони умовам статті 21 КАС, і якщо так визначити суб`єктний склад, кого позивачі вважають заподіювачем шкоди, позаяк самого факту висунення майнових вимог в будь якому судочинстві недостатньо для вимагання сплати судового збору.»

«Так, статтею 3 Закону України «Про судовий збір» (далі Закон) визначені об`єкти справляння судового збору з розподілом на ті, за які судовий збір справляється (частина перша) і ті, за які цей збір не справляється (частина друга).

Ця стаття є загальною, і охоплює весь спектр об`єктів справляння судового збору незалежно від правовідносин і виду судочинства.

Пунктом 13 частини другої вказаної статті Закону визначено, що справи про відшкодування шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органу державної влади, ..., а так само незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду звільнені від сплати судового збору.

В цій справі, №0907/2-а-3/2011, всі відповідачі є органами державної влади.

Статті 56 Конституції України, 1173, 11174 ЦК України визначають право кожного на відшкодування такої шкоди за рахунок держави.

Юрист, якщо він десь вчився, повинен знати, що одна і та ж особа, зокрема держава, не може бути одночасно боржником і кредитором в тих самих правовідносинах. Суддя Шинкар і цього не знає.

Вимога про відшкодування шкоди не є об`єктом, за який справляється судовий збір в правовідносинах наших позовів з моменту їх пред`явлення в 2003 та 2005 роках. Водночас за вимогу, яка її зумовлює, такий платіж сплачується (КАС ВС від 08.12.2020 р. у справі №743604/19 з посиланнями на аналогічні рішення від 18.10.2019 р. в справі №405 18768/18; від 05.03.2020 р. в справі №597/664/18).

Хоча в цих постановах фактичні обставини і не є тотожними з цією справою №0907/2-а-3/2011, проте наведені узагальнюючі правові висновки щодо питання звільнення від сплати судового збору, що було предметом обов`язків судді при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, і які суддя доповідач фактично не виконала.

Вона повинна застосовувати, зокрема, ті постанови Верховного суду в аналогічних правовідносинах, якими скасовувались подібні ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду, якими судді шантажували апелянтів судовим збором. Все це повинне було бути відомим Шинкар, як судді, і ігнорування нею не лише закону, але й релевантної судової практики свідчить про зловмисність та маніпулятивність її діяння.»

«Натомість, все ж якось побачивши майнові вимоги і визнавши, що рішення суду першої інстанції оскаржується виключно в майновій частині, суддя-доповідач Шинкар навіть не спромоглася встановити, до кого пред`явлена така вимога, себто суб`єктний склад учасників процесу і відтак виконати вимоги пункту 13 частини другої статті 3 Закону.

Вибіркове застосування свавільно обраних суддею Шинкар норм Закону поза умовами їх застосування свідчить про відсутність у неї наміру добросовісно і законно прийняти, розглянути і вирішити апеляційну скаргу.»

«Апеляційним судом в особі судді Шинкар нам було створено незаконні умови доступу до правосуддя у вигляді нікчемної вимоги сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги на судове рішення, оскаржене в частині, за яку оплата судового збору не передбачена чинним законом. За таке діяння передбачена щонайменше дисциплінарна відповідальність.».

Також в поданій заяві скаржники вимагають негайно добросовісно виправити допущені «помилки» і прийняти апеляційну скаргу від 25 серпня 2021 року з внесеними, згідно шантажу, уточненнями.

Задля усунення сумнівів у скаржників щодо безсторонності та неупередженості суду, який розглядатиме цю справу, для забезпечення умов, за яких у скаржників не виникало б будь-яких сумнівів щодо розгляду справи безстороннім та неупередженим судом, а також заради уникнення в подальшому атмосфери конфліктності у судовому засіданні, не сприйняття, неспокою, надмірного хвилювання у позивачів, суддя-доповідач Шинкар Т.І. просить задовольнити самовідвід у цій справі.

Вирішуючи подану заяву, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.11.2006 у справі «Білуха проти України» зазначено, що наявність безсторонності відповідно до п.1 ст.6 Конвенції має визначатися за суб`єктивними та об`єктивними критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто те, чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у конкретній справі. Згідно з об`єктивним критерієм визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад умови, за яких були б неможливі будь-які сумніви в його безсторонності. У кожній окремій справі слід вирішувати чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, які свідчать про відсутність безсторонності суду.

Підстави для відводу (самовідводу) судді передбачені статтями 36, 37 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 36 КАС України суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Згідно з частиною 3 статті 39 КАС України відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим.

Разом з тим, підставою для відводу не обов`язково має бути доведений факт необ`єктивності чи заінтересованості судді. Питання про існування фактичного упередження не має значення, адже «правосуддя не лише має бути здійснене, але й сприйматися як очевидно і без сумніву здійснене». Іншими словами, коли виникає питання про відвід, значення має не те, чи справді у судді є усвідомлене або неусвідомлене упередження, а те, чи виникла б у розумної та належним чином поінформованої особи підозра про існування такого упередження. У цьому сенсі обґрунтована підозра в упередженості не просто заміняє відсутні докази чи доказовий засіб для встановлення вірогідності неусвідомленого упередження, а є виявом пильнішої уваги до іміджу правосуддя, тобто домінуючої зацікавленості громадськості в тому, щоб існувала впевненість у чесності процесу.

При цьому, частиною 4 статті 36 КАС України встановлено, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Одночасно апеляційний суд наголошує на тому, що відповідно до пункту 1 частини 5 статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу.

З огляду на зміст заяви щодо ухвали від 20.09.2021, суд апеляційної інстанції вважає за потрібне зауважити, що образливі та лайливі слова, зокрема, для надання особистих характеристик учасникам справи, іншим учасникам судового процесу, їхнім представникам і суду (суддям) не можуть використовуватися ані в заявах по суті справи, заявах з процесуальних питань, інших процесуальних документах, ані у виступах учасників судового процесу та їхніх представників.

Використання учасниками судового процесу та їхніми представниками ненормативної лексики, образливих і лайливих слів, символів у поданих до суду документах й у спілкуванні з судом, з іншими учасниками процесу, їхніми представниками, а також вчинення інших аналогічних дій свідчать про очевидну неповагу до честі та гідності цих осіб з боку осіб, які такі дії вчиняють. Ці дії суперечать основним засадам (принципам) адміністративного судочинства, а також його завданню. З огляду на це вчинення таких дій суд може визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати, зокрема, наслідки, передбачені частиною третьою статті 45 КАС України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зухвала поведінка заявника з використанням адресованих суду образливих висловлювань виходить за межі нормальної, коректної та легітимної критики, що в розумінні Європейського суду з прав людини, практика якого є джерелом права, констатується як зловживання правом на подання заяви. Так Суд, застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання. Зокрема, Суд вказав на зловживання правом на подання заяви, коли заявник під час спілкування з ЄСПЛ вживав образливі, погрозливі або провокативні висловлювання проти уряду-відповідача, його представника, органів влади держави-відповідача, проти ЄСПЛ, його суддів, Секретаріату ЄСПЛ або його працівників (див. ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності у справах «Ржегак проти Чеської Республіки» від 14.05.2004, заява № 67208/01; «Дюрінже та Грандж проти Франції» від 04.02.2003, заяви № 61164/00 і №18589/02; «Guntis Apinis проти Латвії» від 20.09.2011, заява № 46549/06).

Такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов взявши до уваги, також, правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 14.03.2019 у справі №9901/34/19.

Суд апеляційної інстанції підкреслює, що свобода вираження поглядів сторонами не є необмеженою і певні інтереси, такі як авторитет суду, є достатньо важливими для виправдання обмежень цього права (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «Маріапорі проти Фінляндії», заява № 37751/07, § 62, від 06.07.2010).

Тому, хоча сторони й мають право коментувати процес здійснення правосуддя для того, щоб захистити свої права, їхня критика не повинна виходити за певні межі. Зокрема, потрібно розрізняти критику та образу. Якщо єдиною метою будь-якої форми вираження поглядів є образа або зазіхання на гідність суду або його членів, належна санкція не буде, в принципі, становити порушення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що виправдовується потребою захисту авторитету суду (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Скалка проти Польщі», заява № 43425/98, § 34, від 27.05.2003; «Садай проти Туреччини», заява №32458/96, §36, від 30.03.2006, та «Жугіч проти Хорватії», заява № 3699/08, § 45, від 31.05.2011).

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що висловлювання заявника, які він використовує у поданій до суду заяві щодо ухвали від 20.09.2021 в цій справі, вийшли за межі простої критики рішень судді-доповідача та перетворилися на особисту критику судді-доповідача, звинувачення у непрофесійності, що вказує про явну неповагу до судді-доповідача та суду загалом.

На підставі вище викладеного, задля усунення сумнівів у позивачів щодо безсторонності та неупередженості суду, який розглядатиме цю справу, для забезпечення умов, за яких у позивачів не виникало б будь-яких сумнівів щодо розгляду справи безстороннім та неупередженим судом, а також заради уникнення в подальшому атмосфери конфліктності у судовому засіданні, не сприйняття, неспокою, надмірного хвилювання у представника позивача, вважаємо за необхідне задовольнити заяву судді-доповідача Шинкар Т.І. про самовідвід у цій справі.

Відповідно до частини 2 статті 41 КАС України, у разі задоволення відводу (самовідводу) одному із суддів або всьому складу суду, якщо справа розглядається колегією суддів, адміністративна справа розглядається в тому самому адміністративному суді тим самим кількісним складом колегії суддів без участі відведеного судді або іншим складом суддів, який визначається в порядку, встановленому частиною першою статті 31 цього Кодексу.

Отже, справу слід передати на повторний автоматизований розподіл для визначення складу колегії суддів.

Керуючись статтями 36, 39, 40, 41, 230, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В :

Заяву судді Восьмого апеляційного адміністративного суду Шинкар Т.І. про самовідвід задовольнити.

Справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , Державної казначейської служби України на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 липня 2021 року у справі №0907/2-а-3/2011 передати на повторний автоматизований розподіл для визначення складу колегії суддів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук