Справа № 420/6608/21
Суддя: Балан Я.В.
Дата ухвалення: 2021-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6608/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року м. Одеса

У залі судових засідань № 33

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Балан Я.В.,

при секретарі судового засідання - Галат В.І.,

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Горнецька М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою сервісу «EasyCon», за правилами загального позовного провадження, адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві про:

визнання протиправним та скасування наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві №86-ос від 06.04.2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновлення на посаді слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, або на рівнозначній посаді;

стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.04.2021 року (включно) по день ухвалення судом рішення по суті справи.

Адміністративний позов мотивовано наступним.

ОСОБА_1 зазначив, що така підстава для його звільнення, як скорочення штату територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві є протиправною, оскільки посада «слідчого слідчого відділу» фактично не ліквідована.

Позивачем вказувалося, що у старому штатному розписі та у новому, посада ОСОБА_1 має відмінність лише у назві, проте функції, права, посадові обов`язки та кваліфікаційні вимоги не змінилися.

Крім того, ОСОБА_1 наголошував, що Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Миколаєві, не було враховано гарантії переважного права позивача на залишення на роботі під час скорочення відповідно до законодавства про працю та не було запропоновано позивачеві, під час попередження про звільнення, іншої рівнозначної посади державної служби, або, як виняток, нижчої посади, відповідно до професійної підготовки та компетентності позивача.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року, вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження по справі.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року, надано можливість Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві приймати участь у судових засіданнях по адміністративній справі №420/6608/21 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів системи відеоконференцзв`язку «EasyCon».

17 червня 2021 року, продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року, клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів по адміністративній справі №420/6608/21 задоволено частково.

22 липня 2021 року, закрито підготовче засідання по справі та призначено справу до судового розгляду суті.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року, повторно витребувано від Державного бюро розслідувань докази по справі, провадження по адміністративній справі №420/6608/21 зупинено до отримання витребуваних доказів судом.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року, провадження по адміністративній справі №420/6608/21 поновлено, у зв`язку з отриманням витребуваних доказів по справі.

У встановлений судом строк відповідач надав відзив (вх.№17дск від 18.05.2021р.) на позовну заяву (т.І, а.с.65-82).

Відзив обґрунтований наступним.

Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» №305-ІХ від 03.12.2019 року, який набрав чинності з 27.12.2019 року, Державне бюро розслідувань набуло статусу державного правоохоронного органу.

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції зі змінами, внесеними Законом № 305-ІХ) організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.

На виконання зазначених положень закону, Указом Президента України №41/2020 від 05.02.2020 року, затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань.

Наказом Державного бюро розслідувань №581 від 15.10.2020 року «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», відповідно до Указу Президента України №41/2020 від 05 лютого 2020 року «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань», з метою впорядкування структури та штатної чисельності територіальних управлінь, затверджено, зокрема структуру Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві штатною чисельністю 116 штатних одиниць.

Наказом Державного бюро розслідувань №201ДСК від 20.10.2020 року «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві», затверджено зміни №7 до штатного розпису на 2020 рік Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (введено в дію з 01.02.2021 року), якими з структурних підрозділів виведено Слідче управління, разом з 55 посадами державної служби.

Таким чином, структурний підрозділ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, у якому проходив службу позивач до звільнення ліквідовано, та як наслідок, скорочено усі посади державної служби у відповідному підрозділі.

Крім того, Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Миколаєві вказувалося, що при звільнені державного службовця на підставі пункту 1 чи пункту 11 статті 87 Закону України «Про державну службу», у суб`єкта призначення відсутній обов`язок переводити особу, посада якої скорочується на іншу рівнозначну або нижчу посади. Також, не враховується і переважне право залишення на роботі, у тому числі передбачене Кабінетом Міністрів України у постанові №414 від 15.06.1994 року (для осіб що мають доступ до державної таємниці), оскільки положення статей 40, 42, 492 КЗпП України до спірних правовідносин - не застосовуються.

У відповіді на відзив (вх.№ЕС/1113/21 від 27.05.2021р.) ОСОБА_1 наголошував, що у Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Миколаєві, збережено три слідчі відділи із посадами слідчих, з тими самими посадовими обов`язками та повноваженнями, які були покладені на посаду слідчого Першого слідчого відділу, яку обіймав позивач. ОСОБА_1 вказував, що його переважне право на залишення на роботі передбачено чинним законодавством про працю, а відповідачем, у свою чергу, не доведено неможливості переведення його з посади державної служби на посаду рядового та начальницького складу (т.ІІ, а.с.1-10).

У запереченнях (вх.№29604/21 від 08.06.2021р.) Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві вказувало на безпідставність доводів позивача про відсутність доказів скорочення його посади та різниці між обсягом посадових обов`язків за посадою слідчого (державної служби) та посадою слідчого (рядового та начальницького складу). Крім того, зазначалося на відсутності імперативного обов`язку переводити слідчих державних службовців на посади слідчих рядового і начальницького складу (т.ІІ, а.с.12-19).

У поясненнях (вх.№ЕП/21554/21 від 11.08.2021р.) Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві наголошувало на відсутності обов`язку пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а у разі відсутності такої іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі, у силу вимог статті 87 Закону України «Про державну службу» (т.ІІ, а.с.78-79).

У поясненнях (вх.№ЕС/1733/21 від 17.08.2021р., вх.№ЕС/2043/21 від 28.09.2021р.) ОСОБА_1 зазначив, що під час звільнення позивача у зв`язку зі скороченням штату державних службовців, на посади слідчих, було призначено інших осіб, які зовсім не працювали у Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Миколаєві, чи було порушено переважне право позивача на залишення на роботі. Крім того, ОСОБА_1 зауважував на відмінності обставин даної адміністративної справи від обставин адміністративної справи №640/11024/20 від 28.07.2021 року, яка розглядалася Верховним Судом та на висновки якої посилається відповідач (т.ІІ, а.с.94-96, 145-148).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві «Про призначення» №25-ос від 23.11.2018 року, призначено ОСОБА_1 на посаду слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, за результатом конкурсу з 27 листопада 2018 року, з випробовувальним строком п`ять місяців (т.І, а.с.83).

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві «Про переведення» №29-ос від 28.11.2018 року, переведено ОСОБА_1 на посаду слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (т.І, а.с.84).

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві «Про попередження працівників» №156-ос від 22.10.2020 року, відповідно до пункту 5 частини 3 статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», статті 87 Закону України «Про державну службу», статті 492 Кодексу законів про працю України, наказів Державного бюро розслідувань №581 від 15 жовтня 2020 року «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» та «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві» №201 ДСК від 20 жовтня 2020 року, сектору кадрової роботи та державної служби Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві наказано персонально попередити працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, посади яких з 01 грудня 2020 року, з 23 грудня 2020 року, з 04 січня 2021 року та з 01 лютого 2021 року скорочуються про наступне вивільнення (т.І, а.с.89-90).

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві «Про внесення змін до наказу №156-ос від 22.10.2020 року «Про попередження працівників» наказано внести зміни у додаток 4 до Наказу «Список працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, які попереджаються про скорочення посади з 01 лютого 2021 року внаслідок реорганізації, зміни структури та штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві», зокрема, №п/п 51 доповнено ОСОБА_1 (т.І, а.с.91).

23.12.2020 року, ОСОБА_1 отримав попередження про наступне вивільнення, що підтверджується його особистим підписом (т.І, а.с.92).

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві «Про попередження працівників» №7-ос від 28.01.2021 року, відповідно до пункту 5 частини 3 статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», статті 87 Закону України «Про державну службу», статті 492 Кодексу законів про працю України, пункту 2 наказу Державного бюро розслідувань №45дск від 25.01.2021 року «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік», відділу кадрової роботи та державної служби Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві наказано персонально попередити працівників Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, посади яких з 01 березня 2021 року скорочуються, про наступне вивільнення (т.І, а.с.93--96).

29.01.2021 року, ОСОБА_1 отримав попередження про наступне вивільнення, що підтверджується його особистим підписом (т.І, а.с.97).

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві №27-ос від 24.02.2021 року, звільнено державного службовця (п`ятого) рангу ОСОБА_1 з посади слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві та припинено його державну службу з 01 березня 2021 року, на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням штату державних службовців (т.І, а.с.98-99).

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 , наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві №70-ос від 01.03.2021 року, внесено зміни до пункту 1 наказу №27-ос від 24.02.2021 року та викладено його у наступній редакції: «…звільнити державного службовця 5 (п`ятого) рангу ОСОБА_1 з посади слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві та припинити його державну службу у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням штату державних службовців (т.І, а.с.100).

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві №86-ос від 06.04.2021 року, звільнено державного службовця (п`ятого) рангу ОСОБА_1 з посади слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві та припинено його державну службу з 06 квітня 2021 року, на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням штату державних службовців (т.І, а.с.101-102).

Вважаючи наказ про звільнення, у зв`язку зі скороченням штату державних службовців протиправним, а своє право на працю порушеним, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно до норм статей 38, 43 Конституції України, громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

При цьому, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право громадян України на працю і гарантії держави у правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення також закріплені статтями 2, 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

12 листопада 2015 року, Верховною Радою України прийнято Закон №794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (далі - Закон №794-VIII), який набрав чинності з 01 березня 2016 року, відповідно до статті 1 якого Державне бюро розслідувань (далі - ДБР) визначено, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Отже, нормами Закону №794-VIII, ДБР відокремлювалося, як орган виконавчої влади із спеціальним статусом, структурно незалежний від існуючих правоохоронних органів.

На виконання пункту 1 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №794-VIII, Кабінет Міністрів України 29 лютого 2016 року прийняв постанову №127 «Про утворення Державного бюро розслідувань».

03 грудня 2019 року, Верховна Рада України, з метою вдосконалення правових основ організації та діяльності Державного бюро розслідувань, прийняла Закон №305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (далі - Закон №305-IX), який набрав чинності 27 грудня 2019 року.

Статтею 1 Закону №794-VIII (у редакції з 27.12.2019 року) визначено, що ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Отже, з 27 грудня 2019 року, ДБР припинило своє існування, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції та змінило статус на державний правоохоронний орган.

Стосовно доводів позивача про відсутність факту ліквідації відділу та посади позивача, скорочення посади та змін в організації праці, скорочення штатної чисельності працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 9 Закону №794-VIII (у редакції зі змінами, внесеними Законом №305-ІХ) організаційна структура ДБР визначається Президентом України.

На виконання зазначених положень закону, Указом Президента України №41/2020 від 05.02.2020 року затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань.

Наказом ДБР №42 від 14.02.2020 року, затверджено нову структуру системи ДБР та визнано таким, що втратив чинність, наказ ДБР №1 від 21.12.2017 року «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань».

Наказом ДБР №323 від 08.07.2020 року затверджено Перелік посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами.

Наказом ДБР №581 від 15.10.2020 року «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», було затверджено структуру територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого місті Миколаєві, зі штатною чисельністю 116 штатних одиниць (т.І, а.с.112-114).

20.10.2020 року, наказом ДБР №201дск, затверджено зміни до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого місті Миколаєві. Зокрема, виведено зі штатного розпису посаду слідчого (державної служби) Другого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) (т.І, а.с.115-117).

Наказом ДБР №303дск від 30.12.2020 року, затверджено зміни до наказів ДБР, якими серед іншого, у пункті 4 наказу ДБР №201дск від 20.10.2020 року словосполучення «з 01 лютого 2021 року» замінено на словосполучення «з 01 березня 2021 року» (т.І, а.с.136-137).

Наказом ДБР №45дск від 25.01.2021 року «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік» введено до штатного розпису нові посади (іншої категорії) старшого та середнього начальницького складу. Зокрема, у Другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Одеса) введено посаду слідчого (середній начальницький склад, капітан ДБР) (т.І, а.с.119).

Таким чином, на реалізацію наказів ДБР, у слідчому управлінні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, були виведені зі штатного розпису посади державної служби, у тому числі і посада яку займав позивач - слідчий Другого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) (державний службовець) та введено нові посади старшого та середнього начальницького складу правоохоронного органу, серед яких, посада слідчого середнього начальницького складу (капітан ДБР).

Тобто, у зв`язку зі зміною правового статусу ДБР (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) була скорочена посада державної служби яку обіймав позивач, внаслідок змін штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві.

Суд зауважує, що накази ДБР №303 ДСК від 30.12.2020 року та №45дск від 25.01.2021 року є чинними, відтак підстави для не врахування їх у спірних правовідносинах у суду відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача про відсутність фактичного скорочення його посади спростовуються матеріалами справи та встановленими обставинами.

Стосовно доводів ОСОБА_1 , що Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Миколаєві, не було враховано гарантії переважного права позивача на залишення на роботі під час скорочення відповідно до законодавства про працю та не було запропоновано позивачеві, під час попередження про звільнення, іншої рівнозначної посади державної служби, або, як виняток, нижчої посади, відповідно до професійної підготовки та компетентності позивача, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивач обіймав посаду державної служби - слідчого Другого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві та оскаржуваним наказом позивача звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненнями державної служби відповідно до пункту1 частини 1, частини 4 статті 87, статті 89 Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 року (далі Закон №889-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №889-VIII, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до частин 1-3 статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII визначено, що однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

02 лютого 2020 року, набрав чинності Закон України №378-IX від 12 грудня 2019 року «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», яким, зокрема, змінено порядок скорочення посад державної служби.

Так, відповідно до частини 6 статті 49-2 КЗпП України, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

13 лютого 2020 року, набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» №440-ІХ від 14.01.2020 року (далі - Закон №440-IX), яким внесені зміни до Закону №889-VIII.

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону №889-VIII (у редакції Закону №440-IX від 14.01.2020 року, чинній на момент попередження позивача про наступне вивільнення) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини 1 цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

При цьому, вжите у частині 3 статті 87 Закону № 889-VIII слово «може» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права вже була висловлена Верховним Судом у постанові від 28.07.2021 року у справі №640/11024/20.

Суд зауважує, що перше та друге попередження позивача про наступне вивільнення (від 23.12.2020 року та від 29.01.2021 року), відбувалося під час дії частини 3 статті 87 Закону №889-VIII якою не було встановлено імперативного обов`язку відповідача пропонувати ОСОБА_1 іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Згідно «Роз`яснень Національного агентства України з питань державної служби щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону України «Про державну службу») №86 р/з від 20.02.2020 року», при звільненні державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, відповідно до пункту 1 чи пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII, положення статті 49-2 Кодексу законів про працю України - не застосовуються.

Суд зазначає, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Рішенням Конституційного Суду України №8-рп/202 від 07 травня 2002 року зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Положеннями частини 3 статті 5 Закону №889-VIII визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим законом.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону №889-VIII на час існування спірних правовідносин було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то в даному випадку, саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню, а тому доводи позивача про невиконання відповідачем обов`язку щодо працевлаштування позивача, суд вважає помилковими.

Стосовно посилань ОСОБА_1 , що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» №1285-IX від 23.02.2021 року (чинній на момент безпосереднього звільнення позивача, а не попередження про наступне вивільнення) викладено частину 3 статті 87 Закону №889-VIII у новій редакції, суд зауважує, що процедура вивільнення розпочата і не завершена до набрання чинності Законом України №1285-ІХ від 23 лютого 2021 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби», завершується згідно із законодавством, яке діяло на момент початку такої процедури.

Тобто, якщо державного службовця в установленому порядку повідомлено про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону і таке звільнення не відбулось до 06 березня 2021 року, суб`єкт призначення або керівник державної служби не має обов`язку пропонувати цьому державному службовцю іншу посаду відповідно до чинної частини 3 статті 87 Закону.

Аналогічні висновки містяться у Роз`ясненнях Національного агентства України з питань державної служби щодо окремих питань процедури звільнення державного службовця за ініціативою суб`єкта призначення №132-р/з від 15 березня 2021 року.

Суд зауважує, що у рішенні Конституційного Суду України №1-рп/99 від 09 лютого 1999 року у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Щодо посилань ОСОБА_1 на порушення Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Миколаєві підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» №305-ІХ від 03.12.2019 року (далі Закон №305-ІХ), суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №305-ІХ, працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Частиною 3 статті 14 Закону №794-VIII визначено, що на службу до ДБР приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки.

Прийняття громадян України на службу до ДБР без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у підрозділах ДБР затверджуються Директором Державного бюро розслідувань.

Призначення на посади у ДБР, крім посад Директора Державного бюро розслідувань, керівника підрозділу внутрішнього контролю центрального апарату Державного бюро розслідувань та керівників підрозділів внутрішнього контролю територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, здійснюється за результатами відкритих конкурсів, що проводяться конкурсними комісіями з проведення конкурсів на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань. Типове положення про конкурсну комісію та порядок проведення відкритого конкурсу затверджує Директор Державного бюро розслідувань.

У той же час, Законом №305-ІХ до Закону №794-VIII введено нову статтю 14-3, якою визначено, що:

1. Державні службовці можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України "Про державну службу".

2. Особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань, у тому числі з територіального управління до центрального апарату Державного бюро розслідувань, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади.

3. Переведення осіб рядового і начальницького складу може здійснюватися за їхньою ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших закладів, установ системи Державного бюро розслідувань, які порушили питання про переведення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що переведення працівників ДБР з посад державної служби на посади рядового і начальницького складу - не передбачено.

У судовому засіданні, на запитання ОСОБА_1 з яких підстав його не було переведено на службу до ДБР без проведення конкурсу, представником відповідача зазначено, що жодний слідчий ДБР не був прийнятий на службу без проходження конкурсу, проте конкурс ОСОБА_1 - не пройдено та результати конкурсу ним не оскаржувалися.

Суд зауважує, що визначення слідчого міститься у пункті 17 частини 1 статті 3 Кримінального процесуального кодексу України та означає службову особу органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу Державного бюро розслідувань, Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Чинним законодавством імперативно не встановлено, до якої категорії посад має належати посада слідчого.

Таким чином, слідчі після набрання чинності Законом №305-ІХ не продовжують здійснювати свої повноваження навіть у разі визначення посади слідчого, як посади рядового і начальницького складу, а лише здійснюють свої повноваження до дня їх звільнення або припинення повноважень на посаді; зайняття посади особи рядового і начальницького складу в ДБР за результатом відповідного конкурсу.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач, як працівник Державного бюро розслідувань, з набранням чинності Законом №305-ІХ, тобто з 27.12.2019 року, продовжував здійснювати свої повноваження до моменту звільнення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві №86-ос від 06.04.2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 » є таким, що прийнятий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначенні чинним законодавством, а тому підстави для визнання його протиправним та скасування - відсутні.

Як наслідок, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі позовні вимоги є похідними від вимоги щодо скасування наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві №86-ос від 06.04.2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше, як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, у межах позовних вимог.

Згідно вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Достатніх доказів на спростування позиції відповідача, позивачем під час розгляду справи не надано.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року (справа «РуїзТоріха проти Іспанії») Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, на підставі статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 173-183, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (54020, м. Миколаїв, вул. Погранична 9, ) про визнання протиправним та скасування наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві №86-ос від 06.04.2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлення на посаді слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, або на рівнозначній посаді; стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.04.2021 року (включно) по день ухвалення судом рішення по суті справи відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно статті 255 КАС України - після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 295 КАС України подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 07 жовтня 2021 року.

Суддя Балан Я.В.

.