Справа № 380/7081/21
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2021-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/7081/21
У Х В А Л А
про залишення позовної заяви без розгляду

08 жовтня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Кедик М.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, -

встановив:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) у розмірі 80767,34 грн за період з 27.10.2019 по 09.03.2021.

Ухвалою від 05.05.2021 суддя відкрила спрощене провадження в адміністративній справі.

Ухвалою судді від 08.09.2021 позовну заяву залишено без руху, та надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з доказами на підтвердження поважності причин пропуску строку.

22.09.2021 представник позивача подав заяву про поновлення строку звернення до суду (вх. № 68713).

У вказані заяві зазначає, що не заперечує той факт, що позовна заява про стягнення середнього заробітку була подана після спливу місячного строку з моменту одержання позивачем остаточного розрахунку при звільненні. Водночас, вказує про об`єктивні причини, які слугували підставою неможливості подання такої позовної заяви протягом 1 місяця з моменту одержання ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення. Так, заначає, що до військової частини НОМЕР_1 було подано адвокатський запит з метою отримання довідки щодо нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2019 року по жовтень 2019 року. На адвокатський запит, військова частина НОМЕР_1 надала відповідь від 24.03.2021 № 95/309, у якій зазначила, що запитувана інформація та документи будуть надані протягом 20 робочих днів з дня отримання нами вищезазначеного запиту. У подальшому, після спливу зазначених 20 робочих днів, військова частина НОМЕР_1 надала супровідний лист від 19.04.2021 № 95/459, а також довідку щодо нарахованого грошового забезпечення від 30.03.2021 № 77. Таким чином, не було об`єктивної можливості подати позовну заяву про стягнення середнього заробітку протягом одномісячного строку з моменту одержання ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, оскільки військова частина НОМЕР_1 тривалий період часу, більше місяця, не могла надати довідку про отримане позивачем грошове забезпечення у 2019 році. В подальшому, відразу після одержання у 20-х числах квітня довідки щодо нарахованого ОСОБА_1 грошового забезпечення, було оформлено та подано 28.04.2021 позовну заяву до суду.

Розглянувши заяву позивача про поновлення строку звернення до суду та наявні в матеріалах справи докази, суд зазначає наступне.

Як встановлено зі змісту позовних вимог, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) у розмірі 80767,34 грн за період з 27.10.2019 по 09.03.2021.

Нормами ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Вказана правова позиція суду узгоджується в висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.02.2021 у справі № 240/532/20.

З даним адміністративним позовом позивач звернувся до суду 28.04.2021, що підтверджується відтиском штампу вхідної кореспонденції Львівського окружного адміністративного суду.

Позивач не заперечує того, що остаточний розрахунок з ним проведено 09.03.2021, оскільки про зарахування коштів та їх призначення йому було відомо 09.03.2021 станом на день їх надходження.

Виходячи з наведеного, позивач з 09.03.2021 по дату звернення до суду з позовом мав реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії спрямовані на своєчасне звернення в межах місячного строку до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, позивачем пропущений місячний строк на звернення до суду із даним позовом, який визначений ч. 5 ст. 122 КАС України, так як перебіг вказаного строку розпочинається з дня проведення відповідачем остаточного розрахунку з позивачем.

При цьому, суд враховує, що пропуск строку передбаченого ч.5 ст.122 КАС не є безумовною підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки, за наявності поважних причин його пропуску, такий строк може бути поновлено.

Зокрема, причини пропуску строку звернення до адміністративного суду можуть бути визнані судом поважними лише якщо відповідні обставини виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, безпосередньо унеможливлюють або ускладнюють можливість подання позову у визначений законом строк, виникли протягом строку, який пропущено та підтверджується належними і допустимими доказами.

У поданій заяві про поновлення строку на звернення до суду підстава, на яку позивач посилається для поновлення йому пропущеного строку звернення до суду з даним позовом, є отримання ним листа відповідача від 19.04.2021.

Щодо спроб позивача отримати довідку про розмір грошового забезпечення задля обрахування середньоденного заробітку, суд зазначає, що частиною 1 статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Тому факт звернення представника позивача до відповідача із запитом від 16.03.2021 та очікування відповіді на запит не може створити об`єктивні передумови для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом та стати належною підставою для поновлення пропущеного процесуального строку для звернення до суду.

Положеннями КАС України не передбачена можливість збільшення строку звернення до суду в разі реалізації особою права на звернення особи до суб`єкта владних повноважень з тих чи інших питань.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, а інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Крім того, у рішенні від 13.12.2011 №17-рп/2011 Конституційний Суд України роз`яснив, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України з 1997 року, кожному гарантується право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому, якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип resjudicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення Європейського суду з прав людини у справі Пономарьов проти України (Ponomaryov v. Ukraine), заява №3236/03, п. 41, від 03.04.2008).

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

У зв`язку цим, суд, враховуючи, що позивач не подав до заяви належних та допустимих доказів для визнання судом причин пропуску строку звернення до суду поважними, а наведені у заяві доводи визнані судом безпідставними, - суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, що на переконання суду узгоджується із правомірною метою, а саме дотримання принципу правової визначеності. Натомість, визнання поважними причин пропущеного строку без наведення відповідного обґрунтування не узгоджувалось би із вказаним принципом.

Згідно з пунктом 8 частини 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи зазначене, та те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, жодних причин, які об`єктивно ускладнювали або унеможливлювали реалізацію прав позивача у встановлений строк, позивачем не наведено і таких судом не знайдено, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

Керуючись статтями 240, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України суд,-

ухвалив:
У задоволенні клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду відмовити.

Позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статями 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням вимог підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідні положення цього Кодексу.

Повний текст ухвали виготовлений 08.10.2021.

Суддя Кедик М.В.