Справа № 826/26519/15
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

з питань перегляду судового рішення за виключними обставинами

07 жовтня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Файдюка В.В. та Черпіцької Л.Т.,

за участю секретаря - Король Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, за участю третьої особи - Національної поліції України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2018 року було частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 :

- визнано протиправним та скасовано наказ МВС України від 06 листопада 2015 року № 2338 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 ;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень - начальника 1-го відділу Головного слідчого управління МВС України;

- поновлено право ОСОБА_1 щодо переведення до органів поліції у відповідності до п. 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію»;

- стягнуто з МВС України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 листопада 2015 року по 17 січня 2018 року в розмірі 217992 грн 50 коп.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2018 року, що залишена без змін постановою Верховного Суду від 05 березня 2018 року, апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та Національної поліції України було задоволено, рішення Окружного адміністративного суду міста Києві від 17 січня 2018 року - скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2018 року за виключними обставини.

Заява обґрунтована тим, що рішенням Конституційного Суду України від 21 липня 2021 року № 4-р(II)/2021 було визнано неконституційною норму права, яка застосована під час ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову.

Під час судового засідання позивач та його представник підтримали заяву та просили суд її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні заперечували проти заяви ОСОБА_1 та просили суд відмовити у її задоволенні, посилаючись на відсутність підстав для перегляду постанови суду від 30 травня 2018 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами та письмові пояснення, колегія суддів вважає необхідним відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Положеннями п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України передбачено, що підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 365 КАС України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

Звертаючись до суду із заявою про перегляд постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2018 року, ОСОБА_1 у якості виключної обставини зазначив те, що Конституційним Судом України встановлено неконституційність п. 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію».

Так, рішенням Конституційного Суду України від 21 липня 2021 року № 4-р(II)/2021 були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним), положення п. 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», якими передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Рішення Конституційного Суду України також визначено, що воно не поширюється на правовідносини, які виникли з моменту набрання чинності п. 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» та продовжують існувати після дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Вказане рішення було ухвалене Конституційним Судом України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_1 .

Перевіряючи вплив зазначеного рішення на правовідносини, що склалися між сторонами цієї справи та на зміст ухвалених рішень за результатами її розгляду, колегія суддів враховує такі обставини.

Полковник міліції ОСОБА_1 проходив службу на посаді заступника начальника управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень - начальника 1-го відділу Головного слідчого управління МВС України. Наказом МВС України від 06 листопада 2015 року № 2338 о/с «По особовому складу» позивача було звільнено у запас Збройних Сил України згідно з п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Передумовою для прийняття вказаного наказу стало те, що 06 серпня 2015 року було опубліковано Закон України «Про Національну поліцію». Окремі положення цього Закону набули чинності з дня, наступного за днем його опублікування, а інші - 07 листопада 2015 року.

Згідно з п.п. 8-10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», які набули чинності 07 серпня 2015 року, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Підставою для звільнення ОСОБА_1 зі служби, а також для відмови в задоволенні його позовних вимог щодо поновлення на роботі стало те, що упродовж трьох місяців з дня опублікування Закону України «Про Національну поліцію» (та, відповідно, з дня попередження про наступне вивільнення) він не заявив про своє бажання проходити службу в поліції.

Отже, рішенням Конституційного Суду України від 21 липня 2021 року № 4-р(II)/2021 дійсно було встановлено неконституційність норми закону, застосованої судом при вирішенні справи.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , колегія суддів виходить із того, що до спірних правовідносин підлягав застосуванню та був застосований п. 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» у редакції, що діяла на час виникнення та припинення спірних правовідносин.

Такі правовідносини виникли 07 серпня 2015 року - з дня набрання чинності п.п. 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» та припинилися 06 листопада 2015 року - з прийняттям МВС України наказу від 06 листопада 2015 року № 2338 о/с «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 зі служби.

Відповідно до ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 814/1274/17, за загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, якщо інше не встановлено самим рішенням.

Як зазначалось раніше, рішенням Конституційного Суду України від 21 липня 2021 року № 4-р(II)/2021 було визначено, що п. 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Додатково рішенням Конституційного Суду України також визначено, що воно не поширюється на правовідносини, які виникли з моменту набрання чинності п. 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» та продовжують існувати після дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Предметом оскарження у справі № 826/26519/15 був наказ МВС України від 06 листопада 2015 року № 2338 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 .

Перевіряючи законність такого наказу, суд аналізував його відповідність вимогам Закону України «Про Національну поліцію» саме в тій редакції, що діяла у період з 07 серпня по 06 листопада 2015 року.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення Конституційного Суду України від 21 липня 2021 року № 4-р(II)/2021 на правовідносини, що були предметом дослідження у межах справи № 826/26519/15, не може вплинути, оскільки вони виникли, існували та припинилися до його прийняття.

Також колегія суддів враховує, що Конституційний Суд України з метою захисту прав та інтересів суб`єкта права на конституційну скаргу визнав доцільним підтвердити, що ОСОБА_1 має гарантоване Основним Законом України право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якої він зазнав унаслідок застосування до нього п. 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», який порушує приписи Конституції України.

Таким чином безпосередньо у рішенні від 21 липня 2021 року № 4-р(II)/2021 визначено спосіб захисту прав та інтересів ОСОБА_1 як суб`єкта права на конституційну скаргу.

Зазначене додатково свідчить про те, що ухвалення Конституційним Судом України рішення від 21 липня 2021 року № 4-р(II)/2021 не може слугувати підставою для перегляду постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2018 року за виключними обставинами.

Крім того в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19 викладений висновок про те, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

Також колегія суддів враховує правову позицію, що міститься у постановах Верховного Суду 17 грудня 2019 року у справі № 808/2492/18, від 19 лютого 2021 року у справі № 808/1628/18, від 10 червня 2021 року у справі № 813/1208/17. У вказаних судових рішеннях зазначено, що із тексту імперативних приписів п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України слідує, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки, якщо рішення суду ще не виконане. Словосполучення «ще не виконане», яке вживається у п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України не передбачає множинного тлумачення або множинного його розуміння. Вказана процесуальна норма має імперативний характер, є чіткою та не може бути застосована інакше ніж це передбачено процесуальним законодавством. У випадку, що є предметом дослідження, рішення не може вважатись невиконаним в контексті приписів п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України, оскільки рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, не передбачає примусового виконання.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене колегія суддів вважає необхідним відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2018 року за виключними обставинами.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

Згідно з ч. 2 ст. 369 КАС України судове рішення за наслідками провадження за нововиявленими або виключними обставинами може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом для оскарження судових рішень суду відповідної інстанції. З набранням законної сили новим судовим рішенням в адміністративній справі втрачають законну силу судові рішення інших адміністративних судів у цій справі.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 242, 328, 329, 361, 368, 369 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2018 року - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді В.В. Файдюк

Л.Т. Черпіцька

Ухвала складена у повному обсязі 07 жовтня 2021 року.