Справа № 140/6259/21
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2021-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2021 року ЛуцькСправа № 140/6259/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності щодо нездійснення остаточного розрахунку при звільненні 29 березня 2021 року; стягнення доплати за залучення до заходів з метою запобігання розповсюдженню хвороби COVID-19 та виконання службових обов`язків при безпосередньому контакті з населенням, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року №375, за період проходження служби жовтень 2020 року - лютий 2021 року у сумі 17554,15 грн; стягнення компенсації вартості речового майна у сумі 21745,81 грн, що належало до видачі згідно з наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 червня 2017 року №475; стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 березня 2021 року по дату винесення рішення у справі, розмір якого станом на 30 червня 2021 року становить 14111,25 грн (а.с.39-41).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказав, що з ним припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби в Національній гвардії України та 29 березня 2021 року виключено зі списків військової частини і всіх видів забезпечення. Під час проходження військової служби у зв`язку з ненадходженням на рахунки військової частини відповідних бюджетних асигнувань йому не було виплачено доплату за роботу в умовах карантину, розмір якої за період з листопада 2020 року по березень 2021 року становить 17554,15 грн. Крім того, не було виплачено компенсацію вартості неотриманого під час проходження військової служби речового майна у розмірі 21745,81 грн. Виданими на його звернення довідками відповідач по суті підтвердив той факт, що в день звільнення з ним не було проведено остаточного розрахунку, що є підставою для нарахування середнього заробітку з 30 березня 2021 року відповідно до вимог статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). На думку позивача розмір його середнього заробітку становить 14111,25 грн (4703,75 грн (розмір місячного грошового забезпечення) х 3 (3 повні місяці за період з 30 березня 2021 року по 30 червня 2021 року)).

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів в частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації вартості речового майна, що належало до видачі, у сумі 21745,81 грн повернуто позивачеві. Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року в решті позовних вимог позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі; розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України).

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги заперечив (а.с.53-55). В обґрунтування цієї позиції вказав, що постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року №375 «Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, посадових осіб Державної митної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни» (далі Постанова №375) встановлено, що лише окремим категоріям військовослужбовців Національної гвардії України (тим, які забезпечують життєдіяльність населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративними, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян) та які внаслідок виконання своїх обов`язків мають безпосередній контакт з населенням) встановлюється додаткова доплата до заробітної плати (грошового забезпечення) пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах; перелік посад (професій) працівників, яким встановлюються такі доплати, визначається відповідним центральним органом виконавчої влади у сфері, у якій він реалізує державну політику.

16 грудня 2020 року на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 03 червня 2020 року та постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року №375 до Військової частини НОМЕР_1 із Головного управління Національної гвардії України надійшло розпорядження, в якому зазначено перелік військовослужбовців, яким необхідно здійснити доплату за листопад 2020 року за виконання певних заходів. Позивач ОСОБА_1 проходив службу на посаді стрільця 2 відділення охорони взводу охорони дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав та зазначені у названому розпорядженні заходи не виконував, оскільки залучався виключно до охорони Генерального Консульства Республіки Польща в місті Луцьку та здійснення пропускного режиму до Волинської обласної державної адміністрації. Крім цього, при звільненні з військової служби ОСОБА_1 із відповідним рапортом до командування військової частини НОМЕР_1 про здійснення йому відповідної виплати не звертався, а тому погодився із всіма виплатами, які йому були проведені.

З наведених підстав відповідач не вбачає, що допустив протиправну бездіяльність відносно солдата ОСОБА_1 щодо невиплати йому доплати, зазначеної у позовній заяві, за період жовтень - грудень 2020 року. Поряд з тим, 06 серпня 2021 року ОСОБА_1 отримав кошти у сумі 7125,57 грн за несення служби в умовах карантину за січень - лютий 2021 року, про що власноруч написав відповідний рапорт.

З наведених підстав відповідач просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 з 30 березня 2018 року по 29 березня 2021 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 (а.с.6). Зі служби ОСОБА_1 - стрілець 2-го відділення охорони взводу охорони дипломатичних представництв і консульських установ іноземних держав звільнений з військової служби у запас відповідно до пункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 25 лютого 2021 року №7о/с (у зв`язку із закінченням строку контракту) та він виключений зі списків особового складу військової частини і всіх видів забезпечення 29 березня 2021 року відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 29 березня 2021 року №63 (а.с.12). Цим наказом передбачено виплату позивачу премії за період з 01 по 29 березня 2021 року в повному розмірі; грошової компенсації за невикористані 5 календарних днів щорічної основної відпустки за 2021 рік; грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік; грошової компенсації за невидані предмети речового майна у сумі 21745,81 грн. Крім того, відповідно до Постанови №375, наказу Міністерства внутрішніх справ України від 03 червня 2020 року №431 та розпорядження командувача Національної гвардії України від 26 червня 2020 року №27/32/4-3901 оголошено за березень 2021 року 17 календарних днів, за який передбачена доплата, пропорційно відпрацьованому часу в умовах карантину.

З довідки відповідача (а.с.59) слідує, що ОСОБА_1 при звільненні виплачено: грошове забезпечення по 29 березня 2021 року у сумі 5876,01 грн; щомісячну премію по 29 березня 2021 року у сумі 3825,19 грн; грошову компенсацію за невикористані 5 днів щорічної основної відпустки за 2021 рік у сумі 1728,37 грн; допомогу для оздоровлення за 2021 рік у сумі 10370,25 грн; індексацію грошових доходів по 29 березня 2021 року у сумі 310,04 грн.

Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо розрахунку при звільненні з військової служби, ОСОБА_1 звернувся із цим позовом з одночасною вимогою стягнути невиплачені суми, а також середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної гвардії України, статус військовослужбовців, а також порядок проходження служби в Національній гвардії України визначає Закон України від 13 березня 2014 року №876-VI1 «Про Національну гвардію України».

Порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України (далі - військовослужбовці), які обіймають посади в Головному управлінні Національної гвардії України, територіальних управліннях, з`єднаннях, військових частинах (підрозділах), вищих військових навчальних закладах, навчальних військових частинах (центрах), базах, закладах охорони здоров`я та установах Національної гвардії України (далі - військові частини), визначено Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 березня 2018 року №200 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 квітня 2018 року за №405/31857, далі Інструкція №200).

Пунктом 2 Інструкції №200 установлено, що грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 1 Постанови №375 визначено, що на період дії карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», та протягом 30 днів з дня його відміни окремим категоріям працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративними, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян) (далі - працівники) та внаслідок виконання своїх обов`язків мають безпосередній контакт з населенням, встановлюється додаткова доплата до заробітної плати (грошового забезпечення) пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах.

Встановлення доплати, визначеної пунктом 1 цієї постанови, працівникам підприємств, установ та організацій, органів державної влади, які фінансуються з державного та місцевих бюджетів, здійснюється у граничному розмірі до 50 відсотків заробітної плати (грошового забезпечення) (пункт 2 Постанови №375).

Згідно з пунктом 4 Постанови №375 перелік посад (професій) працівників, яким встановлюються такі доплати, визначається відповідним центральним органом виконавчої влади у сфері, у якій він реалізує державну політику. Персональний перелік працівників, яким встановлюється доплата, визначається керівником (керівником державної служби) відповідного підприємства, установи та організації, органу державної влади.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» установлено з 12 березня до 03 квітня 2020 року на усій території України карантин. Надалі постановами Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №239 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», від 22 квітня 2020 року № 291 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», від 04 травня 2020 року №343 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», від 20 травня 2020 року №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», від 17 червня 2020 року №500 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», від 22 липня 2020 року №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 26 серпня 2020 року №760 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», від 13 жовтня 2020 року № 956 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами) період дії карантину продовжувався (діє до сьогодні).

Відповідно до пункту 5 Постанови №375 доплати, визначені пунктами 2 і 3 цієї постанови, здійснюються за рахунок та в межах видатків державного та місцевих бюджетів, передбачених за відповідними бюджетними програмами головних розпорядників бюджетних коштів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10 червня 2020 року №485 «Про виділення коштів для здійснення доплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення, медичним та іншим працівникам, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, у відомчих закладах охорони здоров`я» затверджено Порядок використання коштів, виділених для здійснення доплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення, медичним та іншим працівникам, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, у відомчих закладах охорони здоров`я (далі - Порядок №485). Порядок №485 визначає механізм використання коштів державного бюджету, зокрема, за програмою «Здійснення доплати військовослужбовцям Національної гвардії, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, за рахунок коштів, виділених з фонду боротьби з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та її наслідками».

Згідно з пунктом 2 Порядку №485 головним розпорядником бюджетних коштів є МВС. Відповідальними виконавцями бюджетних програм є МВС, Національна гвардія, Адміністрація Держприкордонслужби, ДСНС та Національна поліція (далі - органи системи МВС).

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 входив до переліку офіцерів, військовослужбовців військової служби за контрактом та військовослужбовців строкової військової служби, які у жовтні 2020 року лютому 2021 року залучалися до заходів з метою запобігання розповсюдження хвороби COVID-19 та внаслідок виконання обов`язків мали безпосередній контакт з населенням, що підтверджується відповідними наказами командира Військової частини НОМЕР_1 від 02 листопада 2020 року №534, від 04 грудня 2020 року №594, від 05 січня 2021 року №7, від 02 лютого 2021 року №55 (а.с.7-10). Ці докази спростовують доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 не має права на доплату до грошового забезпечення за спірний період. Нарахування і виплата такої доплати пропорційно до відпрацьованого часу не передбачає подання військовослужбовцем рапорту, а є обов`язком відповідача при виплаті грошового забезпечення.

При цьому судом встановлено, що у листопаді 2020 року позивачу було виплачену вказану доплату за жовтень 2020 року, що підтверджується відомістю на виплату доплати та платіжним дорученням від 26 листопада 2020 року №2082 (а.с.63-65); також таку доплату позивач отримав за січень-лютий 2021 року, про що свідчить його рапорт від 06 серпня 2021 року (а.с.60), у якому він власноручно підтвердив про отримання вказаної доплати за січень-лютий 2021 року. Доказів про виплату доплати за листопад та грудень 2020 року відповідно до наказів від 04 грудня 2020 року №594, від 05 січня 2021 року №7 відповідач не надав.

Зважаючи на встановлені обставини справи, суд з урахуванням наданих статтею 245 КАС України повноважень дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині позовних вимог необхідно задовольнити частково шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу доплати до грошового забезпечення за залучення до заходів з метою запобігання розповсюдженню хвороби COVID-19 та виконання службових обов`язків при безпосередньому контакті з населенням, передбаченої Постановою №375, за листопад - грудень 2020 року та зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 таку додаткову доплату до грошового забезпечення за вказаний період.

Вирішуючи спір в іншій частині позовних вимог - про стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2021 року по дату ухвалення рішення у справі, суд зазначає таке.

Право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні врегульовано приписами КЗпП України. Норми КЗпП України підлягають застосуванню до спірних правовідносин субсидіарно.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як встановлено статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченою статтею 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З урахуванням викладеного суд зазначає, що стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: 1) факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; 2) факту проведення з працівником остаточного розрахунку. Тобто лише факт проведення остаточного розрахунку дасть можливість для встановлення обсягу порушених прав. Інакше навіть у випадку постановлення судом рішення про стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на дату судового рішення, спір не буде вирішений, адже за відсутності остаточного розрахунку права працівника на виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні далі вважатимуться порушеними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 підсумувала, що з огляду компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Необхідність застосування такого підходу при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наведено у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, від 20 січня 2021 року у справі №200/4185/20-а, від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19, від 12 серпня 2020 року у справі №400/3365/19 та ін.

Отже, при задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У випадку стягнення з відповідача компенсації за час неповного розрахунку при звільненні до такого повного розрахунку неможливо правильно визначити суму компенсації на її відповідність наведеним вище критеріям.

У цій справі матеріалами справи підтверджується, що станом на час звернення позивача до суду з цим адміністративним позовом та станом на день ухвалення судом рішення відповідачем не проведено виплату позивачу додаткової доплати до грошового забезпечення за залучення до заходів з метою запобігання розповсюдженню хвороби COVID-19 та виконання службових обов`язків при безпосередньому контакті з населенням, передбаченої Постановою №375, за листопад, грудень 2020 року.

Поряд з тим, позовна вимога про стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні є передчасною і не підлягає задоволенню, оскільки до проведення з позивачем остаточного розрахунку в частині нарахування та виплати належного розміру спірної доплати, передбаченої Постановою №375, за листопад та грудень 2020 року, розмір якої належить обрахувати відповідачу, суд позбавлений можливості достовірно обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням таких критеріїв, як розумність, справедливість та пропорційність.

Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних відносинах, викладені в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2021 року у справі №240/6583/20.

Суд наголошує, що невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові сум на момент звільнення і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між учасниками цих правовідносин. Відповідачем не проведено остаточного фактичного розрахунку при звільненні. Сторонами не надано доказів такої виплати і на час вирішення спору по суті. Після проведення фактичного розрахунку (виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові) починається перебіг строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З огляду на викладене, суд вважає, що навіть за умови безспірності факту невиплати відповідачем належних позивачеві сум при звільненні, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, адже до фактичного проведення вказаного розрахунку суд позбавлений можливості достовірно обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, позов належить задовольнити частково, зокрема з огляду на передчасність вимоги про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової доплати до грошового забезпечення за залучення до заходів з метою запобігання розповсюдженню хвороби COVID-19 та виконання службових обов`язків при безпосередньому контакті з населенням за листопад та грудень 2020 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову доплату до грошового забезпечення за залучення до заходів з метою запобігання розповсюдженню хвороби COVID-19 та виконання службових обов`язків при безпосередньому контакті з населенням за листопад та грудень 2020 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк