Справа № 580/738/21
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2021-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/738/21 Суддя (судді) першої інстанції: С.О. Кульчицький
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Строяновської О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаського зонального відділа Військової служби правопорядка про визнання протиправними наказа та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Черкаського зонального відділа Військової служби правопорядка на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Черкаського зонального відділа Військової служби правопорядка (далі відповідач, Черкаський ЗВ Військової СП) про визнання протиправним

наказа Черкаського ЗВ Військової СП від 20 січня 2021 року №10 в частині виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за календарні роки; зобов`язання внести зміни до цього наказа, зазначивши кількість календарних років, за які підлягає виплата одноразової грошової допомоги при звільненні, а саме - 27 календарних років; стягнення з відповідача на користь позивача одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 23 календарні роки в сумі 149721,26 грн; визнання протиправними дій щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року в розмірі 101000,00 грн; зобов`язання нарахувати та виплатити таку індексацію за відповідний період.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Черкаського зонального відділа Військової служби правопорядка щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 30 березня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця).

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за вказаний період із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з урахуванням проведених виплат.

Визнано протиправною бездіяльність Черкаського зонального відділа Військової служби правопорядка щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2018 року із застосуванням березня 2018 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) та урахуванням абзаців 4, 6, пункта 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, з урахуванням раніше виплачених сум індексації.

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за означений період із застосуванням березня 2018 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) та урахуванням абзаців 4, 6, пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, з урахуванням раніше виплачених сум індексації. У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, сторони подали апеляційні скарги.

Позивач не погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування цим судом норм матеріального права, просить змінити рішення суду та задовольнити позов у відповідній частині. Обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що виплата одноразової грошової допомоги здійснюється у разі звільнення «за наявності вислуги 10 років і більше», без зазначення будь-яких обмежень щодо обчислення такої вислуги лише в календарних роках.

У свою чергу відповідач в обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що у Черкаському ЗВ Військової СП були відсутні фінансові ресурси для виплати індексації військовослужбовцям за період з 30 березня 2016 року по 28 лютого 2018 року та з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2018 року, тому і відсутні правові підстави для таких виплат. Наголошує, що судом першої інстанції неправомірно зобов`язано відповідача при проведенні перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби врахувати базовий місяць, адже питання визначення базового місяця розрахунку індексації грошового забезпечення є компетенцією роботодавця.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача Черкаський ЗВ Військової СП просить залишити її без задоволення, заперечує проти висловлених у скарзі обґрунтувань щодо помилковості висновків суду в частині відмови у задоволенні позову.

Позивач не скористався правом подання відзива на апеляційну скаргу відповідача.

Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарг, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, а рішення суду - скасувати, з таких підстав.

Судом установлено, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України, у Черкаському зональному відділі Військової служби правопорядка.

Наказами Черкаського ЗВ Військової СП від 20 січня 2021 року №1-РС та № 10 позивача звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я, виключено зі списків особового складу відділу та всіх видів забезпечення. Вислуга років склала станом на день звільнення: календарна 19 років 08 місяців 03 дні, пільгова 08 років 01 місяць 04 дні, загальна 27 років 09 місяців 07 днів. Вирішено виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 4 календарні роки з дати останнього зарахування на військову службу з 30 березня 2016 року.

27 січня 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив внести зміни до наказа №10 в частині зазначення кількості календарних років, за які підлягає виплаті одноразова грошова допомога при звільненні, а саме - 27 календарних років, нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року.

Листом від 08 лютого 2021 року №77/пр/244 відповідач відмовив позивачу у внесенні змін до наказа з тих підстав, що при звільненні йому правильно обраховано 4 повні календарні роки служби. Щодо виплати індексації грошового забезпечення повідомив, що підстави для виплати такої індексації за період з 01 січня 2016 року по 29 березня 2016 року відсутні, оскільки останній зарахований до списків особового складу Черкаського зонального відділу Військової служби правопорядку з 30 березня 2016 року. Нарахування індексації грошового забезпечення за період з 30 березня 2016 року по 28 лютого 2018 року не здійснювалось у зв`язку з відсутністю фінансування та кошторисних призначень для індексації. З 01 березня 2018 року по 31 грудня 2018 року йому було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення.

Уважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та правомірності позовних вимог, оскільки відповідачем протиправно не проведено нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення військовослужбовця за період з 30 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року. При цьому, вирішуючи позовні вимоги щодо встановлення базових місяців для індексації грошового забезпечення, суд дійшов висновку, що питання визначення базового місяця для індексації знаходиться в залежності від таких показників, як розмір прожиткового мінімума за певні періоди, розмір коефіцієнта індексації тощо, які підлягають застосуванню відповідачем при здійсненні відповідних розрахунків.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання протиправним наказа від 20 січня 2021 року №10 в частині виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за календарні роки, зобов`язання внести відповідні зміни до цього наказа та стягнення такої допомоги за 23 календарні роки в сумі 149721,26 грн, суд першої інстанції виходив з того, що календарна вислуга років позивача складає 4 роки, а не 27 років, таким чином відповідач при нарахуванні одноразової грошової допомоги при звільненні діяв відповідно до вимог чинного законодавства.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, визначає, відповідно до Конституції України, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон України № 2011-ХІІ).

Частиною 1 статті 9 Закону України № 2011-ХІІ визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Щодо виплати одноразової допомоги при звільненні у зв`язку із звільненням із військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний рік календарної вислуги суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17 липня 1992 року «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» установлено, що строкова військова служба зараховується до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці 1 пункта 1 цієї постанови, у календарному обчисленні, а в разі її проходження в умовах, визначених у пункті 3 цієї постанови, у віддалених і високогірних місцевостях або в інших умовах, які згідно із законодавством колишнього СРСР були підставою для зарахування до вислуги років для призначення пенсії на пільгових умовах, - у відповідному пільговому обчисленні.

Згідно із пунктом 2 розділа І Порядка виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (далі - Порядок №260) грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.

Порядок та умови нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби регулюється положеннями розділа XXXVIII Порядка №260, відповідно до пункта 1 якого особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Таким чином, частина 2 статті 15 Закону України № 2011-ХІІ не містить прямої вказівки про те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.

Отже, термін «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги є наявність вислуги 10 років і більше.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 806/2104/17, від 24 листопада 2020 року у справі № 822/3008/17 та від 21 квітня 2021 року у справі 380/2427/20, яка відповідно до вимог статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає врахуванню судом у спірних правовідносинах.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з військової служби на підставі підпункта «б» пункта 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за станом здоров`я).

На час звільнення позивача його календарна вислуга років становила 19 років 08 місяців 03 дні, пільгова - 08 років 01 місяць 04 дні, загальна - 27 років 09 місяців 07 днів (а.с.13), цей факт також визнає відповідач, а тому відповідно до частини 2 статті 15 Закону України № 2011-ХІІ умова про наявність 10 і більше років вислуги у даному випадку дотримана, позивач набув право на отримання такої допомоги.

Окрім того, доводи відповідача про те, що на день звільнення з органів внутрішніх справ 09 серпня 2006 року позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, тому повинен був звернутися до відповідного органу за її отриманням, судова колегія визнає необґрунтованими, оскільки такі спростовуються матеріалами справи.

Листом від 15 серпня 2019 року Ліквідаційна комісія Управління МВС України у Волинській області повідомила позивачу, що підстави для виплати йому такої допомоги відсутні, оскільки на день звільнення зі служби - 10 серпня 2006 року, його вислуга становила менше 10 років (а.с. 16).

Згідно з довідкою Державної установи «Черкаська виправна колонія» від 05 січня 2021 року одноразова грошова допомога при звільненні зі служби ОСОБА_1 не виплачувалась, оскільки на день звільнення 16 серпня 2013 року, його вислуга становила менше 10 років (а.с. 15).

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачем проведено нарахування та виплату позивачу такої допомоги у визначеному законом розмірі.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо.

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач протиправно відмовив ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні за 27 років загальної вислуги, передбаченої статтею 15 Закону України № 2011-ХІІ, у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, і як наслідок, наказ відповідача від 20 січня 2021 року № 10 у цій частині є протиправним, що є підставою для задоволення відповідних позовних вимог.

Судова колегія звертає увагу, що питання про визначення суми такої допомоги не належить до компетенції суду, тому вимога про стягнення з відповідача на користь позивача допомоги в сумі 149721,26 грн. не підлягає задоволенню.

Щодо виплати позивачу індексації грошового забезпечення військовослужбовця за період з 30 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року, суд зазначає таке.

Задовольняючи зазначені вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці, відповідачем не надано доказів сплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 30 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року, тому дії останнього з приводу невиплати позивачеві індексації за вказаний період є протиправними. Також, задовольняючи позов в частині визначення січня 2008 року та березня 2018 року як базових місяців для нарахування індексації, суд виходив з того, що підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення посадових окладів особи.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №2232-ХІІ), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статті 1-2 Закону України №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин 2, 3 статті 9 Закон України №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1282-ХІІ).

Статтею 2 Закону України № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до статей 4, 6 згаданого Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Порядок № 1078).

Згідно з пунктом 11 Порядка № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка.

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Відповідно до пункта 2 Порядка № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

За змістом пункта 4 Порядка № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Пунктом 5 Порядка № 1078 закріплено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.

Відповідно до пункта 6 Порядка № 1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (вказана норма застосовується із 01 грудня 2015 року).

Постановою Кабінета Міністрів України від 28 лютого 2018 року № 141 внесено зміни у вищевказаний пункт та викладено його в такій редакції: виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік .

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) - є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Колегія суддів уважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача про правомірність невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 30 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року з огляду на відсутність фінансового ресурсу в Міністерстві оборони України.

Оцінюючи такі твердження відповідача, колегія суддів виходить з того, що відповідно до частин 1 та 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 1 Протокола № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення від 08 листопада 2005 року, заява № 63134/00).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

З урахуванням наведеного, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином, обмежене фінансування не може бути достатньою підставою для позбавлення позивача права на отримання індексації грошового забезпечення за період з 30 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року.

Оскільки передбачена Законом України № 1282-XII індексація є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, який на момент проходження військової служби перебував у розпорядженні та на повному грошовому забезпеченні військової частини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач зобов`язаний нараховувати і виплачувати позивачу грошове забезпечення з урахуванням його індексації.

Невиконання відповідачем такого обов`язку свідчить про допущення ним протиправної бездіяльності у вказаному періоді.

Зазначені висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, що висловлена у постановах від 19 липня 2019 року у справі № 240/4911/18, від 07 серпня 2019 року у справі № 825/694/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 825/1832/17, від 20 листопада 2019 року у справі № 620/1892/19.

Згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів виходить з того, що судом першої інстанції було надано належну правову оцінку аргументам в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 30 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року та зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визначення базового місяця для проведення індексації грошового забезпечення, виходячи з наступного.

Так, розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2004 року у справі Педерсен і Бодсгор проти Данії зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 червня 2006 року у справі Волохи проти України (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема, щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є передбачуваною, якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. …надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання.

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 15 жовтня 2020 року по справі № 240/11882/19.

За таких обставин, позовна вимога про встановлення для обчислення індексації грошового забезпечення з 30 березня 2016 року по 28 лютого 2018 року - січня 2008 року, а в період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2018 року - березня 2018 року, не підлягає задоволенню, оскільки питання визначення базового місяця індексації залежить від зміни розміру грошового забезпечення позивача в частині окладу, відомості про які наявні у відповідача. Отже, визначення базового місяця індексації належить до компетенції відповідача під час нарахування сум індексації, а тому підстави для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації з урахуванням базового місяця січня 2008 року та березня 2018 року відсутні.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не застосував положення зазначених норм права та дійшов помилкового висновку про задоволення позовної вимоги про визначення базового місяця для проведення індексації грошового забезпечення.

Згідно ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги сторін підлягають задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Черкаського зонального відділа Військової служби правопорядка задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним наказ начальника Черкаського зонального відділа Військової служби правопорядка від 20 січня 2021 року №10 в частині виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за календарні роки.

Зобов`язати Черкаський зональний відділ Військової служби правопорядка внести зміни до наказа від 20 січня 2021 року №10, зазначивши кількість календарних років, за які підлягає виплаті одноразова грошова допомога при звільненні позивача, а саме - 27 календарних років, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за 23 роки загальної вислуги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Визнати протиправною бездіяльність Черкаського зонального відділа Військової служби правопорядка щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 30 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року.

Зобов`язати Черкаський зональний відділ Військової служби правопорядка (вул.Надпільна, 222, корп. 2, м. Черкаси, 18000, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) індексацію грошового забезпечення за період з 30 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року з урахуванням раніше виплачених сум індексації.

У решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька