Справа № 520/14021/21
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2021-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

07 жовтня 2021 р. справа № 520/14021/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши за процедурою письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області до про скасування податкових повідомлень-рішень, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом позивач, заявник, громадянин, ОСОБА_1 ), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив суд про: 1) скасування податкового повідомлення-рішення від 17 березня 2021 року №0-2023; 2) скасування податкового повідомлення-рішення від 17 березня 2021 року №0-2023.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що є виробником товарної сільськогосподарської продукції у якості члена селянського (фермерського) господарства «Кучеренко Микола Миколайович», а тому має право на податкову пільгу у порядку п.п.«ж» п.п.262.2.2 п.262.2 ст.266 Податкового кодексу України.

Відповідач, Головне управління ДПС у Харківській області (далі за текстом - контролюючий орган, владний суб`єкт, адміністративний орган, ГУ, Управління), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що оскаржені податкові повідомленнярішення відповідають закону та фактичним обставинам об`єктивної дійсності, адже у власності платника наявні об`єкти нерухомості, котрі є об`єктом справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не містять даних стосовно конкретизації типу майна особи або його цільове призначення, а тому з метою встановлення соціальної справедливості та в інтересах Держави власник майна повинен сплачувати податок у тому розмірі, який був обчислений контролюючим органом. Крім того, заявником не підтверджено документально факт використання об`єктів оподаткування саме у сільськогосподарській діяльності, а відтак відсутні підстави для преференцій передбачені п.п.«ж» пп.266.2.2. п.266.2 ст.266 ПК України.

Період відпустки з 20.09.2021р. по 26.09.2021р. зумовив розгляд справи по суті 07.10.2021р.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши добуті по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

Установлені обставини спору полягають у наступному.

Заявник є фізичною особою громадянином та членом Селянського (фермерського) господарства « ОСОБА_2 », що підтверджується статутом, зареєстрованого Харківською районною державною адміністрацією Харківської області 04.03.2003 у реєстрі суб`єкта підприємницької діяльності за №04058775ю0020942 та свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серія А00 №559914 від 30.08.2001.

Отже, саме означене селянське фермерське господарство є суб`єктом господарювання - юридичною особою приватного права.

Доказів ведення особисто заявником (а не іншими суб`єктами господарювання) власної окремої підприємницької/господарської діяльності у сфері сільського господарства учасниками справи до суду не подано.

Заявник є власником об`єктів нерухомого майна у вигляді: 1) нежитлової будівлі ПТО зі складами та кузнею за адресою: АДРЕСА_1 та 2) нежитлової будівля старої та нової майстерень зі складами за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на ці об`єкти було набуло заявником за нотаріально посвідченим договорами купівлі-продажу від 13.12.2005р.№ 1767 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9350024 від 20.12.2005) та від 01.06.2005 р. №5121767 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7427235 від 03.06.2005) .

17.03.2021р. відповідач без проведення будь-якої перевірки та без складання акту податкової перевірки були винесені наступні податкові повідомлення рішення про визначення заявнику грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020р. на загальну суму 33726,15грн.: №0-2023 на суму сплати 26.461,39 грн. за об`єкт нерухомого майна розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , площею 1.222,40 кв.м.; №0-2023 на суму сплати 7.264,76 грн. за об`єкт нерухомого майна розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , площею 335,60 кв.м.

Відносно перелічених податкових повідомлень-рішень позивач ініціював процедуру адміністративного оскарження рішень контролюючого органу. Рішенням Державної податкової служби України №5956/К/99-00-06-01-04-09 від 19.07.2021 року скарга позивач залишена без задоволення.

Судом в ході судового розгляду встановлено, що до об`єктів оподаткування контролюючий орган застосував ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 0,5% мінімальної заробітної плати за 1 кв. м. нерухомості, який справляється у с.Циркуни.

Не погодившись із відповідністю закону зазначених податкових повідомлень - рішень контролюючого органу, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Згідно з ч.1 ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

З 01.01.2011р. порядок виконання приватною особою податкового обов`язку, а також обсяг та зміст повноважень адміністративних органів в галузі справи контролю за податковою дисципліною, а також порядок реалізації контролюючими органами процедури застосування міри юридичної відповідальності до осіб, котрі скоїли податкові правопорушення, визначений, насамперед, нормами Податкового кодексу України.

Так, за правилом п.п.54.3.3 ст.54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

З 01.01.2015р. податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, справляється за правилами ст.266 Податкового кодексу України і у силу п.п.266.7.1 ст.266 Податкового кодексу України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості.

Відповідно до пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (пп.266.1.1 п.266.1 ст.261 ПК України).

Як встановлено положеннями п.п.266.3.1 та 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом п.п.266.4.2 п.266.4 ст.266 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (п.п.266.6.1 п.266.2 ст.266 ПК України).

Нормами п.п.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до п.30.1 ст.30 ПК України, податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (п.30.2 ст.30 ПК України).

Так, підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженим наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507 (далі - ДК 018-2000), до класу (код 1271) «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» належать будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад: корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та інші.

Визначення належності будівлі до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з врахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з Класифікатором. При цьому, для отримання висновку щодо класифікації приналежних їй об`єктів нерухомості доцільно звернутися до органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Отже, перелік споруд та будівель сільськогосподарського призначення є не вичерпним.

Зі змісту наведених норм законодавства слідує, що податкова пільга за п.п.«ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України застосовується за одночасної наявності двох умов: 1) власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, 2) об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності і не переданий в оренду/користування третім стороннім особам.

Відповідно до п.п.14.1.235 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

У розумінні абз.1 ст.1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» (в редакції чинній на 01.01.2020 року) виробники сільськогосподарської продукції - це виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

За визначенням ч.1 ст.1 Закону України від 19.06.2003 № 973-ІV «Про фермерське господарство» (далі за текстом - Закон №973-ІV) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Відповідно до ст.19 Закону №973-ІV до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Статтею 20 Закону № 973-ІV визначено, що майно фермерського господарства належить йому на праві власності.

Майнові права, що входять до складеного капіталу фермерського господарства, передаються йому на визначений у Статуті термін.

У власності фермерського господарства може перебувати будь-яке майно, в тому числі земельні ділянки, житлові будинки, господарські будівлі і споруди, засоби виробництва тощо, яке необхідне для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і набуття якого у власність не заборонено законом.

Фермерське господарство має право здійснювати відчуження та набуття майна на підставі цивільно-правових угод.

Суд відзначає, що суспільні відносини у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначені Законом України від 01.07.2004 №1952-ІУ "Про державну, реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон №1952-ІV).

Так, п.1 ст. 2 Закону №1952-ІV передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як вже встановлено судом, саме заявник є власником нежитлових приміщень (нежитлова будівля ПТО зі складами та кузнею за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлова будівля старої та нової майстерень зі складами за адресою: АДРЕСА_1 ).

Верховний суд України у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів касаційного адміністративного суду постановою від 17.02.2020 (справа №820/3556/17) вирішив частково відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 15.05.2018 №806/2461/17 та встановлено, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливо у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Отже, статус фізичної особи - підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Таким чином, саме факт використання належного громадянину об`єкту нерухомого майна у власній господарській діяльності такої особи (з урахуванням виду діяльності по КВЕД), за функціональним призначенням щодо промислового виробництва, є підставою для застосування вимог пп. «є» п.п. 266.2.2. п. 266.2 ст. 266 ПК України.

З приєднаних до справи документів слідує, що власну діяльність у якості окремого суб`єкта господарювання - фізичної особа-підприємця, позивач припинив у 2018 році.

Відповідно до інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, селянське (фермерське) господарство " ОСОБА_2 " зареєстроване як юридична особа 30.08.2001, дата запису: 23.01.2009, номер запису: 0024757. Основний вид діяльності: КВЕД 01.11.0 Вирощування зернових та технічних культур (основний).

В свою чергу, ОСОБА_1 входить до числа засновників (учасників) юридичної особи СФГ « КУЧЕРЕНКО МИКОЛА МИКОЛАЙОВИЧ », розмір частки у статутному фонді « 0», та є його керівником.

Отже, фермерське (сільськогосподарське) господарство « ОСОБА_2 » здатне провадити діяльність, пов`язану з сільськогосподарським виробництвом.

Нежитлові приміщення нежитлова будівля ПТО зі складами та кузнею за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлова будівля старої та нової майстерень зі складами за адресою: АДРЕСА_1 ., належать саме фізичній особі ОСОБА_1 , а не СФГ «Кучеренко М.М.», в якому позивач є керівником та засновником.

В свою чергу, оскаржувані в рамках даної адміністративної справи податкові повідомлення-рішення відповідачем прийнято стосовно фізичної особи, у власності якої перебуває об`єкт нерухомості, який підлягає оподаткуванню.

Однак, згідно із спеціальною нормою права - п.1 ст. 2 Закону №1952-ІV участь у селянському (фермерському) господарстві належить до різновиду підприємницької діяльності громадянина без реєстрації у якості підприємця.

Підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Доводи позивача стосовно того, що він є сільськогосподарським виробником на увагу суду не заслуговують, але положення спеціальної норми права - п.1 ст. 2 Закону №1952-ІV зумовлюють висновок про те, що власність члена селянського (фермерського) господарства може використовуватись СФГ у межах товарного виробництва у сфері сільського господарства.

За відсутності доказів передання заявником будівель у цілому чи приміщень як їх частини в оренду/користування третім стороннім особам та з огляду на зміст п.1 ст.2 Закону №1952-ІV і призначення об`єктів нерухомого майна (майстерні) та їх територіальну дислокацію слід дійти висновку про те, що ці об`єкти використовуються саме у межах підприємницької діяльності громадянина у сфері сільського господарства.

Таким чином, встановлені судом обставини справи і наведені норми чинного законодавства свідчать, що контролюючим органом при прийнятті оскаржених рішень не враховані усі юридично значимі фактори та обставини, які мають істотне/суттєве/вагоме значення для вчинення правомірного управлінського волевиявлення.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням викладеного вище, суд доходить до переконання про те, що контролюючим органом не доведений податковий обов`язок заявника.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 17.03.2021р. №0-2023 та від 17.03.2021р. №0-2023.

Роз`яснити, що судове рішення буде виготовлено у повному обсязі у порядку ч.3 ст.243 КАС України; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя О.В. Старосєльцева