Справа № 373/1025/21
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 373/1025/21 Суддя (судді) першої інстанції: Свояк Д.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.

при секретарі - Поляновської О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування постанов, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2021 ОСОБА_1 звернулася до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області з позовом до Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просила суд зобов`язати відповідача скасувати всі відкриті виконавчі провадження, які пов`язані з ВП №61342135 та №61342349. Зняти арешт з її карткових рахунків. Судові витрати стягнути з відповідача.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що суд першої інстанції не взято до уваги вимоги ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження», а отже, дії державного виконавця в частині прийняття оскаржуваних постанов є правомірними. Крім того, наголошує, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права у зв`язку з тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом та не було надано всіх додатків для відповідача, які додані до позовної заяви.

Позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача у повному обсязі, з підстав зазначених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що постановою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2020 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності ч. 1 статті 155-1 КУпАП та накладено штраф у розмірі 170 грн, а також стягнуто судовий збір у розмірі 420,40 грн.

Так, 17 лютого 2020 року дві копії постанови направлені судом до Переяслав-Хмельницького міськрайонного ВДВС для виконання.

Постановою державного виконавця Свириденко Я.В. 21 лютого 2020 року відкрито виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_1 про примусове стягнення штрафу в розмірі 170 грн (ВП № 61342349).

Також, 21 лютого 2020 року постановою державного виконавця Білодід І.Ю. відкрито виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_1 про примусове стягнення судового збору в розмірі 420,40 грн (ВП № 61342135).

ОСОБА_1 не оскаржила ці постанови у встановлений законом десятиденний строк після їх отримання, погодилась з виставленими сумами до стягнення та уточнивши їх через автоматизовану систему виконавчих проваджень, вчинила наступні дії:

- 08 березня 2020 року здійснила оплату за ВП № 61342349 на суму 256 грн, куди увійшли такі складові: 170 грн.- присуджений штраф, 17,00 грн - виконавчий збір та 69,00 грн - додаткові витрати, пов`язані з першочерговими діями виконавця при відкритті провадження.

- 15 березня 2020 року здійснила оплату за ВП № 61342135 на суму 492,04 грн, куди увійшли такі складові: 420,40 грн.- присуджений судовий збір, 42,04 грн - виконавчий збір та 69,00 грн - додаткові витрати, пов`язані з першочерговими діями виконавця при відкритті провадження.

Згідно витягу з Автоматизованої системи виконавчого провадження станом на 18 березня 2020 року у боржника ОСОБА_1 зафіксовано відсутність боргу за ВП № 61342135 та ВП № 61342349.

Державним виконавцем Переяслав-Хмельницького ВДВС 15 квітня 2020 року винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника на суму додаткових витрат 300 грн, понесених у виконавчому провадженні ВП № 61342135.

Крім того, 17 квітня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника на суму додаткових витрат 300 грн, понесених у виконавчому провадженні ВП № 61342349.

Не погоджуючись з вищезазначеними постановами державного виконавця позивачем подано до суду позовну заяву.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2020 року по справі № 373/577/20, яке набрало законної сили 08 вересня 2020 року, адміністративний позов задоволено в повному обсязі. Скасовано постанову, видану державним виконавцем Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 15 квітня 2020 року про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника у ВП № 61342349 по стягненню витрат в сумі 300 грн 00 коп. Скасовано постанову, видану державним виконавцем Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника від 17 квітня 2020 року у ВП № 61342135 по стягненню витрат в сумі 300 грн. 00 коп. Зобов`язано Переяслав-Хмельницький міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт, накладений на кошти боржника ОСОБА_1 в установах банку.

Позивач зазначає, що відповідачем не було виконано вимоги рішення суду по справі № 373/577/20, станом на 16 жовтня 2020 року.

Так, позивачем на адресу відповідача направлено скаргу на дії державного виконавця.

Листом від 16 жовтня 2020 року №Г-3725 Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області повідомлено позивача, що державним виконавцем 02 жовтня 2020 року винесені постанови про скасування процесуального документу, про зняття арешту з коштів та про закінчення виконавчих проваджень у зв`язку з повним фактичним виконанням рішень.

Проте, 10 жовтня 2020 року на адресу позивача надійшли копії постанов державних виконавців, разом із супровідними листами вихідні номери 22901, 22903, 22904, 22895, 22897, 22898 від 02 жовтня 2020 року та об`єднані у одне виконавче провадження №66002988 від 06 липня 2021 року, винесено шість постанов з примусового виконання постанов державного виконавця №61342349 від 19 березня 2020 року та №61342135 від 15 квітня 2020 року.

Дані постанови стосуються стягнення з позивача виконавчих витрат з примусового виконання постанов державного виконавця №61342349 від 19 березня 2020 року та №61342135 від 15 квітня 2020 року.

Не погоджуючись з даними постановами відповідача та вважаючи їх протиправними позивач звернулася до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що судовим рішенням по справі № 373/577/20 від 05 квітня 2020 року встановлено відсутність боргу у позивачки за виконавчими провадженнями, відкритими для примусового виконання постанови суду про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та, які на дату винесення зазначеного рішення вже були закінчені та позивачем оплачені у визначених державним виконавцем розмірах виконавчий збір та додаткові витрати, також зазначено, що представник відповідача не змогла надати суду жодного доказу реальності цих витрат, як тих, що понесені при вчиненні виконавчих дій у кожному виконавчому провадженні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, (надалі - Закон України № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів і посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини 1 статті 27 Закону України № 1404-VІІІ (в редакції станом на 2020 рік) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до частин 2 та 4 статті 27 Закону України № 1404-VІІІ (в редакції станом на 2020 рік) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до частини 3 статті 40 Закону України № 1404-VІІІ (в редакції станом на 2020 рік) у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Разом з тим, обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: фактичне виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень, наслідком яких стало його фактичне виконання.

За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Так, Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2020 року по справі № 373/577/20, яке набрало законної сили 08 вересня 2020 року, встановлено, що позивачем в добровільному порядку виконано постанову Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2020 року щодо притягнення до адміністративної відповідальності та сплачено виконавчий збір та додаткові витрати, а саме: 08 березня 2020 року здійснила оплату за ВП № 61342349 на суму 17,00 грн - виконавчий збір та 69,00 грн - додаткові витрати, пов`язані з першочерговими діями виконавця при відкритті провадження та 15 березня 2020 року здійснила оплату за ВП № 61342135 на суму 42,04 грн - виконавчий збір та 69,00 грн - додаткові витрати, пов`язані з першочерговими діями виконавця при відкритті провадження.

Крім того, в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року по справі № 373/577/20 зазначено наступне: «Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подані в судовому засіданні представником відповідача Акт держаного виконавця про витрати на проведення виконавчих дій від 15 квітня 2020 року за постановою суду №373/2011/19 про стягнення штрафу - 170,00 грн та Акт держаного виконавця про витрати на проведення виконавчих дій від 19 березня 2020 року за постановою суду №373/2011/19 про стягнення судового збору - 420,40 грн є абсолютно ідентичними; зазначені в акті перелік та кількість дій та процесів, їх вартість є однакові в обох виконавчих провадженнях та не підтверджуються жодними доказами, а також встановленими в суді обставинами. При цьому, суд зауважує, що позивачем вже було сплачено як виконавчий збір, так і додаткові витрати, пов`язані з діями виконавця.».

У відповідності до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вищезазначеним рішення суду встановлено, що державним виконавцем не обґрунтовано визначено витрати по виконавчим провадженням та позивачем добровільно сплачено витрати на час вчинення виконавчих дій.

З аналізу матеріалів справи та норм права колегія суддів доходить висновку, що в даному випадку позивачем, вже було сплачено в добровільному порядку виконавчий збір та додаткові витрати, пов`язані з першочерговими діями виконавця при відкритті провадження за ВП № 61342349 та ВП № 61342135, а отже у відповідача були відсутні правові підстави для повторного стягнення даних витрат з позивача та прийняття спірних постанов у даній справі.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що державним виконавцем під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції не надано доказів, яким чином сформовано розміру додаткових витрат виконавчого провадження по виконавчим провадженням від 02 жовтня 2020 року № 63191555 та № 63191388 та не вбачається мотивації визначення цих витрат у контексті, вже оплачених позивачем зазначених витрат виконавчого провадження від 19 березня 2020 року № 61342349 та від 15 квітня 2020 року № 61342135.

В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані постанови про відкриття виконавчого провадження ( накладення арешту на майно позивача) винесені з порушенням вимог Закону України № 1404-VIII та не відповідає критеріям правомірності, визначених ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому, позовні вимоги в частині визнання протиправною та скасування постанов від 06 липня 2021 року про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження №63191388; від 05 січня 2021 року про арешт коштів боржника у ВП №63191388 по стягненню з позивача на користь держави витрат в сумі 300,00 грн; від 19 січня 2021 року про арешт коштів боржника у ВП №63191555 по стягненню з позивача на користь держави витрат в сумі 300,00 грн; від 10 грудня 2020 року про арешт коштів боржника у ВП №63191555 по стягненню з позивача на користь держави витрат в сумі 300,00 грн; від 02 жовтня 2020 року про арешт коштів боржника у ВП №63191555 по стягненню з позивача на користь держави витрат в сумі 300,00 грн; від 02 жовтня 2020 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у ВП №63191555 по стягненню з позивача на користь держави витрат в сумі 300,00 грн; від 02 жовтня 2020 року про відкриття виконавчого провадження у ВП №63191555 по стягненню з позивача на користь держави витрат в сумі 300,00 грн; від 15 квітня 2020 року про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження у ВП №61342135 по стягненню з позивача на користь держави судового збору в розмірі 420,40 грн; від 02 жовтня 2020 про відкриття виконавчого провадження у ВП №63191388 по стягненню з позивача на користь держави витрат в сумі 300,00 грн; від 02 жовтня 2020 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у ВП №63191388 по стягненню з позивача на користь держави витрат в сумі 300,00 грн; від 02 жовтня 2020 року про арешт коштів боржника у ВП №63191388 по стягненню з позивача на користь держави витрат в сумі 300,00 грн; від 19 березня 2020 року про визначення додаткових витрат виконавчого провадження у ВП №61342349 по стягненню з позивача на користь держави штрафу в розмірі 170,00 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не звернуто увагу на пропуск позивачем строку на оскарження зазначених постанов, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи міститься заява про закінчення виконавчого провадження від 20 жовтня 2020 року, де проставлено відмітку відповідача про її отримання.

Колегією суддів досліджено матеріали справи та встановлено, що відповідачем не було розглянуто вищезазначену заяву позивача та не надано відповідь на дане звернення.

У наданих до суду першої інстанції відповідачем матеріалів виконавчих проваджень відсутня як ця заява, так і відповідь на неї.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем застосовувався позасудовий спосіб оскарження дій державного виконавця. При цьому її звернення були адресовані як відповідачу, так й вищому органу, які було переадресовано відповідачу для розгляду. Останню відповідь направлено позивачу 28 травня 2021 року за № 9302, але оскаржувані постанови не скасовані, а вказано хронологію їх ухвалення.

Отже в даному випадку позивачем вживались заходи позасудового оскарження дій та рішень державного виконавця, що є підставою для визнання причин пропущення нею строку на оскарження рішень та дій державного виконавця поважними, що і було зроблено судом першої інстанції.

Щодо посилання апелянта, що судом першої інстанції не було надіслано на адресу відповідача всіх документів, які додані до позовної заяви, колегія суддів критично ставиться до даних доводів, як підставу для скасування рішення суду, оскільки з 01 липня до 20 липня 2021 року відповідач не був позбавлений права у відповідності до вимог ст. 44 КАС України ознайомитися з матеріалами справи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 240, 242-244, 250, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишити без задоволення, а рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Н. М. Єгорова

Судді Є. О. Сорочко

І. В. Федотов