Справа № 129/132/17
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2021-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

08 жовтня 2021 р. Справа № 129/132/17

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом заступника військового прокурора Дарницького гарнізону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 (Польова пошта НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ухвали Вінницького апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ від 13.07.2021 року, справу заступника військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 (Польова пошта НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, передано до Вінницького окружного адміністративного суду як суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд даної справи.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач, ввівши в оману командування військової частини, перевищуючи наданні службові повноваження, включив суму, необхідну для виплати військовослужбовцям грошового забезпечення, для виплати військовослужбовцям премії, які відповідно до окремого доручення Міністра оборони України № 25381/з від 16.12.2015 року можливо було виплатити лише у 2015 році, яка нарахована за рахунок загального фонду 2016 року, заподіявши зазначеними протиправними діяннями істотну шкоду державі на суму 1586627,39 грн., з яких не відшкодованими залишились 317833,20 грн.

Вказані обставини встановленні вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15.09.2016 року, який набрав законної сили та згідно якого ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 426-1 КК України.

Представником відповідача надано відзив на адміністративний позов, яким він заперечує щодо заявлених позовних вимог та зазначає, що докази надані позивачем не доводять його вину, оскільки в матеріалах справи відсутні докази наявності невідшкодованих ним збитків.

Окремо зазначає, що прокурор не мав повноважень на подання позовної заяви в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ).

Ухвалою від 27.07.2021 року прийнято до свого провадження адміністративну справу, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15.09.2016 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 426-1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки із позбавленням права обіймати керівні посади, пов`язанні з фінансово-економічною службою у Збройних Силах України на строк один рік та звільнено від відбування покарання із встановленням іспитового строку два роки.

Вироком встановлено, що ОСОБА_1 , будучи військовою службовою особою, порушуючи норми права, при цьому діючи умисно, 11.01.2016 року, перебуваючи в приміщенні штабу військової частини польова пошта НОМЕР_2 , ввівши в оману командування військової частини польова пошта НОМЕР_2 щодо наявності залишку на рахунку військової частини грошових коштів для заохочення грошовою премією кращих військовослужбовців за підсумками 2015 року, підготував на ім`я начальника фінансово-економічного управління командування Сухопутних військ Збройних Сил України за своїм підписом та підписом командира військової частини, заявку щодо необхідності профінансувати військову частину польова пошта НОМЕР_2 для повної виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за січень 2016 року.

Перевищуючи надані ОСОБА_1 службові повноваження, в порушення вимог чинного бюджетного законодавства, включив у суму, необхідну для виплати військовослужбовцям грошового забезпечення, грошові кошти для виплати військовослужбовцям премії, яку відповідно до окремого доручення Міністерства оборони України № 25381/з від 16.12.2015 року можливо було виплатити лишу у 2015 році, оскільки така була нарахована за рахунок загального фонду 2016 року. При цьому, заподіявши державі матеріальну шкоду в сумі 1586627,39 грн.

Відповідно до довідки військової частини польова пошта НОМЕР_2 (військова частина НОМЕР_1 ) від 29.11.2016 року № 2946 станом на 25.11.20016 року заподіянні ОСОБА_1 державі збитки в сумі 1268794,19 грн. є відшкодованими, однак збитки в сумі 317833,20 грн., залишились не відшкодованими.

Вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15.09.2016 року набрав законної сили 16.10.2016 року.

З огляду на те, що Міністерство оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) з вересня 2016 року та по січень 2017 року із позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди державі не звернулися, враховуючи завданні державі збитки, заступник військового прокурора Дарницького гарнізону 16.01.20017 року звернувся із цивільним позовом у Гайсинський районний суд Вінницької області.

09.04.2021 року рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області позов задоволено, визнано стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) матеріальну шкоду заподіяну в наслідок вчинення злочину в сумі 317833,20 грн.

Відповідачем оскаржено вказане рішення до Вінницького апеляційного суду, яке постановою від 29.06.2021 року скасовано, а провадження у справі закрито з підстав підсудності даної категорії справ адміністративному суду.

Визначаючись щодо поданого клопотання відповідача щодо залишення позову без розгляду, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 131 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За змістом частин третьої і четвертої статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру", положення частини третьої якої передбачають, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з абз. 1-3 ч. 4 цієї статті наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Як встановлено з матеріалів справи, наявність підстав для представництва інтересів держави в суді військовий прокурор обґрунтував тим, що Міністерство оборони України та військова частина НОМЕР_1 тривалий час не вживали заходів щодо стягнення з ОСОБА_1 коштів у судовому порядку на захист порушених інтересів держави з підстав завданої матеріальної шкоди, що розцінено військовим прокурором як неналежне виконання ними своїх повноважень.

Крім того, про наявність підстав для судового захисту інтересів держави внаслідок завдання шкоди, а також про те, що судовий захист інтересів держави буде здійснено прокурором, позивача повідомлено письмово.

Значна кількість рішень Верховного Суду у складі колегій суддів касаційних судів різних юрисдикцій, а саме постанови від 19 липня 2018 року (справа № 822/1169/17), від 06 лютого 2019 року (справа № 927/246/18), від 13 лютого 2019 року (справа № 826/13768/16), від 17 липня 2019 року (справа № 810/3159/18), від 18 липня 2019 року (справа № 826/15794/17), від 09 квітня 2020 року (справа № 280/61/19), містили висновки про те, що прокурор повинен довести бездіяльність компетентного органу, зокрема, надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посади державної служби в органі державної влади та здійснюють встановлені для таких посад повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо). Крім того, вказувалось на те, що для підтвердження судом підстав для представництва інтересів прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом.

Натомість в інших судових рішеннях, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року (справа № 903/129/18) і постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 квітня 2019 року (справа № 910/3486/18), зроблено висновки, що прокурор не зобов`язаний установлювати причини, з яких компетентний орган не здійснює захисту своїх інтересів, а сам факт не звернення такого органу до суду з відповідним позовом свідчить про неналежне виконання ним своїх повноважень.

Усуваючи розбіжності у наведеній судовій правозастосовній практиці з метою забезпечення її єдності, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року (справа № 912/2385/18) сформулювала правову позицію, згідно з якою прокурору для представництва інтересів держави у суді достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави (що має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу), то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Водночас питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, встановлюється за результатами розгляду справи про притягнення відповідних посадових осіб до відповідальності.

З огляду на викладене та враховуючи встановлені у цій справі обставини, клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, задоволенню не підлягає.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. За необхідності виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, у відношенні військовослужбовців.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" (далі - Статут).

Згідно статті 9 Розділу 1 "Обов`язки, права та відповідальність військовослужбовців" Статуту, військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема берегти державне майно.

Статтею 16 Статуту визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Згідно приписів статей 26 та 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.

Як встановлено вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15.09.2016 року, ОСОБА_1 завдав матеріальну шкоду державі на загальну суму 1586627,39 грн., з яких повернуто 1268794,19 грн., а збитки в сумі 317833,20 грн. залишились не відшкодованими.

Більше того, у вказаному вироку, ОСОБА_1 свою вину в скоєнні кримінальних правопорушень (злочинів) передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 426-1 КК України визнав та повністю підтвердив фабулу обвинувачення.

Згідно з частиною 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 28 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 8 "Про окремі питання юрисдикції адміністративних суді" визначено, що у разі умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій військовослужбовці та призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі.

У разі якщо до прийняття рішення про стягнення матеріальної шкоди винну в її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.

Отже, спір з приводу відшкодування матеріальної шкоди, завданої особою державі під час проходження військової служби, є публічно-правовим, а тому підлягає розгляду в порядку, передбаченому КАС України.

Наведене узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного суду від 22.01.2020 року у справі № 813/1045/18.

Проходження військової служби в Збройних Силах України врегульовано Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення № 1153), Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах, затвердженого наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.

Як зазначалось вище, згідно зі статтею 26 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначено ЗУ "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі".

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Приписами частини 1-4 статті 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" визначено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.

Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

В силу пункту 1 частини 1 статті 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій.

Статтею 8 вказаного Закону визначено підстави та порядок проведення службового розслідування за фактом виявлення завданої шкоди.

Відповідно до частини 6-7 статті 8 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" за результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

Системний аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що для вирішення питання про відшкодування завданої шкоди у судовому порядку необхідним є факт відмови винної особи від її добровільного відшкодування.

Як встановлено судом, після винесеного вироку Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15.09.2016 року ОСОБА_1 не відшкодовано завданні державі збитки. Більше того, позиція позивача у даній справі також свідчить про його намагання уникнути відповідного відшкодування.

За таких обставин, суд вважає, що відповідач був ознайомлений із фактом притягнення його до матеріальної відповідальності, однак добровільно не відшкодував суму завданої шкоди у повному обсязі.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У п. 29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 справа "РуїзТоріха проти Іспанії" (серія А, № 303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, на підставі статті 8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та статті 9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Заступника військового прокурора Дарницького гарнізону до ОСОБА_1 в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 317833,20 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Оскільки доказів понесення таких витрат суду не надано, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов заступника військового прокурора Дарницького гарнізону (вул. Поліська, 28, м. Київ) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (просп. Повітрофлотський, 6, м. Київ), військової частини НОМЕР_1 (Польова пошта НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідент.номер НОМЕР_4 ) про відшкодування матеріальних збитків задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) кошти в сумі 317833,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович