Справа № 826/18189/14
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2021-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

08 жовтня 2021 року справа №826/18189/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
до1. Служби безпеки України (далі по тексту - відповідач 1, СБУ) 2. Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач 2, МЮУ) 3. Управління Служби безпеки України в Одеській області (далі по тексту - відповідач 3, УСБУ в Одеській області)
про1) скасування наказу Голови Служби безпеки України №10-12-ос від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Управління СБУ в Одеській області; 2) поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Управління СБУ в Одеської області; 3) зобов`язання відповідача проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади»; 4) стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по день ухвалення судового рішення
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом, зазначаючи про незаконність свого звільнення із займаної посади, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що оскаржуваний наказ прийнято відповідачем всупереч положень Конституції України, міжнародним договорам, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інших норм міжнародного права, практиці Європейського суду з прав людини та чинному законодавству України; звільнення з посади відбулось з формальних підстав та без урахування істотних обставин для вирішення справи, оскільки протягом усього періоду перебування на посаді, будь-яких заходів юридичної відповідальності не застосовувались, будь-які рішення, дії або бездіяльність, вказані у частині другій статті 1 Закону України «Про очищення влади» з боку позивача не вчинялись.

Ухвалою від 28 листопада 2014 року Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі №826/18189/14 та призначено попереднє засідання.

Ухвалою від 16 лютого 2015 року Окружний адміністративний суд міста Києва зупинив провадження у справі №826/18189/14 до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України, питання щодо чого порушено відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року у справі №826/18189/14.

На підставі розпорядження від 24 грудня 2015 року №1469, у зв`язку з припиненням повноважень судді Клочкової Н.В., відповідно до підпункту 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду адміністративну справу передано на розгляд судді Кузьменку В.А.

Ухвалою від 04 січня 2016 року Окружний адміністративний суд міста Києва прийняв до провадження адміністративну справу №826/18189/14.

Ухвалою від 05 квітня 2021 року Окружний адміністративний суд міста Києва поновив провадження в адміністративній справі №826/18189/14 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Ухвалою від 14 липня 2021 року Окружний адміністративний суд міста Києва залучив до участі у справі Управління Служби безпеки України в Одеській області в якості співвідповідача.

Відповідач 1 у письмових запереченнях проти адміністративного позову зазначив про відповідність оскаржуваного наказу вимогам чинного законодавства зазначивши, що на позивача поширюється дія заборони, передбачена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», оскільки у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року позивач обіймав посади керівника, заступника керівника територіального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову політику, сукупно не менше одного року, а тому підлягає звільненню протягом десяти днів з дня набрання чинності вказаним законом; Законом України «Про очищення влади» не встановлено вимоги про необхідність проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, щодо осіб, які підлягають звільненню на підставі пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Законом України «Про очищення влади»; вимушений прогул у даному випадку не мав місця, оскільки позивача звільнено з посади, а не з військової служби в СБУ.

Відповідач 2 у відзиві на позовну заяву зазначив, що у випадку прийняття судом рішення, реєстратори в межах своєї компетенції вносять до реєстру та вилучають з нього відомості про осіб щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Відповідач 3 у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав відповідності спірного наказу вимогам законодавства.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

Наказом СБУ від 23 червня 2012 року №846-ОС «По особовому складу» відповідно до Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, полковника ОСОБА_1 призначено першим заступником начальника управління по УСБУ в Одеській області, звільнивши його з посади заступника начальника УСБУ в Запорізькій області.

Згідно з наказом СБУ від 23 жовтня 2014 року №10/12-ОС, відповідно до пункту 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, полковника ОСОБА_1 зараховано в розпорядження за підпунктом «б» пункту 48, зі збереженням раніше встановлених розмірів надбавок, доплат та преміювання, звільнивши його з посади першого заступника начальника управління.

У зв`язку із прийняттям вказаного наказу Міністерством юстиції України внесено до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» відомості про застосування заборони займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), передбаченої Законом України «Про очищення влади» щодо ОСОБА_1 на 10 років.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття спірного наказу про звільнення, позивач звернувся із цим позовом до суду.

При цьому, під час розгляду справи, суд встановив, що номер оскаржуваного наказу - №10/12-ОС, а не 10-12-ОС, як зазначає позивач.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень органів державної влади (стаття 55 Конституції України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (частина перша статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначає Закон України «Про очищення влади».

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», у порядку та строки, визначені цим Законом.

Вирішуючи питання відповідності ОСОБА_1 критеріям, визначеним частиною першою статті 3 Закону України «Про очищення влади», та наявності підстав для звільнення на підставі пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади», суд приходить до наступних висновків.

Як визначено у частині першій статті 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Згідно з частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Пункт 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» установлює, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, зокрема, заступника керівника територіального (регіонального) органу Служби безпеки України.

Таким чином, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», та процедура звільнення за нормами пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, може бути застосована у відношенні до позивача за умови відповідності його таким критеріям:

- обіймав посаду (посади) заступника керівника територіального (регіонального) органу Служби безпеки України у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року;

- сукупний строк перебування на такій посаді складає не менше одного року.

Досліджуючи обставини щодо проходження ОСОБА_1 служби в СБУ у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, суд виходить з такого.

На підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд встановив, що позивач у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймав посади, визначені частиною першою статті 3 Закону України «Про очищення влади» щодо яких, встановлена заборона:

- заступник начальника управління СБУ в Одеській області (25 лютого 2010 року - 31 березня 2010 року);

- заступник начальника СБУ в Запорізькій області (20 липня 2010 року - 23 червня 2012 року);

- перший заступник начальника УСБУ в Одеській області (23 червня 2012 року - 22 лютого 2014 року).

З наведеного вбачається, що позивач у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймав посади, визначені частиною першою статті 3 Закону України «Про очищення влади».

Під час розгляду цієї справи, суд приймає до уваги висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року в справі №817/3431/14, у якому зазначено, що положення пункту 8 частини першої статті 3 у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» дає підстави для висновку, що заборони, встановлені частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», виникають в силу закону, а не в силу прийняття суб`єктом владних повноважень правозастосовного (індивідуально-правового) акта.

Водночас із аналізу цих норм випливає, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття ними сукупно не менше одного року посад, зокрема, передбачених пунктом 8 частини першої статті 3 цього Закону, незалежно від того чи сприяла вона своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями.

У взаємозв`язку з наведеними вище обставинами Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає про таке.

Згідно з положеннями статті 1, статті 3, частини другої статті 6, частин першої та другої статті 8 Конституції України Україна є демократичною, правовою державою, у якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основ Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України; відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 43 Конституції України зокрема передбачено, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Як зазначив Конституційний Суд України у абзаці третьому підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини рішення від 29 січня 2008 року №2-рп/2008 у справі за конституційним поданням 52 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про особливості звільнення з посад осіб, які суміщають депутатський мандат з іншими видами діяльності» та конституційним поданням 89 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 90 Конституції України, статті 5 Закону України «Про особливості звільнення з посад осіб, які суміщають депутатський мандат з іншими видами діяльності» (справа про звільнення народних депутатів України з інших посад у разі суміщення), право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

Законом України «Про очищення влади» визначено правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Як зазначено вище, відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

За загальний визначенням під поняттям «принцип» (від лат. principium - начало, основа) розуміється головне, важливе, суттєве, неодмінне.

Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.

Виходячи з наведеного, вбачається, що частиною першою та другою статті першої Закону України «Про очищення влади» визначено базові, основоположні принципи очищення влади та надано визначення терміну «очищення влади», виходячи з яких і застосовуються інші норми цього Закону до конкретних обставин та осіб у їх системному взаємозв`язку з принципами їх застосування, тобто дотримання вказаних принципів є передумовою застосування наслідків, передбачених цим Законом.

При цьому, відповідно до частини другої статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Згідно із Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу №1 та Протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до пункту 12 резолюції Парламентської Асамблеї ради Європи №1096 (1996) люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку.

У пунктах 62, 63 Проміжного висновку щодо Закону України «Про очищення влади» (Закон «Про люстрацію») від 16 грудня 2014 року №788/2014 (СDL-АD (2014)044) Венеціанська комісія зазначила, що відповідно до Керівних принципів, люстрація має бути спрямована тільки проти осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді нанесли шкоду іншим, і вони знали або повинні були знати про це. Крім того, особи, які були молодшими за 18 років під час відповідних дій, добровільно відмовилися від членства, зайнятості або представництва у відповідній організації до переходу до демократичного режиму, або які діяли з примусу, повинні бути звільнені від люстрації.

Нарешті, як зазначено в статті 1.2 Закону «Про люстрацію», «люстрація має бути заснована на принципі індивідуальної (не колективної) відповідальності».

З наведеного вбачається, що люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній посаді в органах державної влади, відігравали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини, обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини, вчинили певні правопорушення у наведеному контексті.

Отже, люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.

Разом з тим, під час розгляду справи, відповідачі не надали доказів того, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, тобто у даному випадку, відповідачі не довели дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом України «Про очищення влади».

Таким чином, з огляду на недоведеність того, що позивач здійснював заходи, спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, суд приходить до висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 та про необхідність скасування наказу СБУ від 23 жовтня 2014 року №10/12-ОС «По особовому складу».

При цьому, суд зазначає, що висновки викладені в постанові Великої палати Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі не підлягають застосуванню у даній справі, з огляду на те, що висновки у справі №800/527/14 грунтуються на тому, що позивач займав не «пересічну» посаду військової (державної) служби, його службова діяльність була безпосередньо пов`язана та підпорядкована тодішньому Президенту України ОСОБА_3 та стосувалась питань національної безпеки, що, очевидно, свідчить про участь позивача у формуванні тодішньої державної політики.

У свою чергу, в межах спірних правовідносин, суд не встановив, а відповідач не довів, що службова діяльність позивача була безпосередньо пов`язана та підпорядкована тодішньому Президенту України ОСОБА_3 , а також участь у формуванні тодішньої державної політики.

В частині позовних вимог про поновлення на посаді, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як встановлено судом та підтверджується сторонами, ОСОБА_1 проходив військову службу в органах СБУ.

Наказом СБУ від 28 жовтня 2017 року №1264-ОС «По особовому складу», відповідно до Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, полковника ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні начальника управління СБУ в Одеській області по посаді першого заступника начальника управління, звільнено з військової служби з дня виключення зі списків особового складу за підпунктом «а» пункту 61, підпунктом «в» пункту 63 (за віком) та пунктом 881 у запас СБУ.

Згідно з наказом УСБУ в Одеській області від 12 грудня 2017 року №543-ОС полковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу.

Вказані накази СБУ позивачем не оскаржувались та є чинними на час розгляду цієї справи.

Оскільки в УСБУ в Одеській області ОСОБА_1 проходив військову службу та враховуючи, що правомірність звільнення з військової служби позивач не заперечує, суд приходить до висновку про неможливість поновлення його на посаді в УСБУ в Одеській області та про відмову в цій частині позовних вимог.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу ставиться у залежність від рішення про поновлення на посаді, та враховуючи відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Управління СБУ в Одеській області, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у цій частині задоволенню також не підлягають.

В частині позовних вимог про зобов`язання відповідача проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання (видалення) відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», суд звертає увагу на таке.

Частиною першою статті 7 Закону України «Про очищення влади» передбачено, що відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», що формується та ведеться Міністерством юстиції України.

Порядок формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі по тексту - Реєстр), а також надання відомостей з нього визначає Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», затверджене наказом Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2014 року №1704/5 (далі по тексту - Положення).

Пунктом 9 Положення встановлено, що реєстратори в межах своєї компетенції вносять до Реєстру та вилучають з нього у порядку, визначеному цим Положенням, відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», надають інформацію з Реєстру у випадках, визначених частиною другою статті 7 Закону України «Про очищення влади», виконують інші функції, передбачені цим Положенням.

Згідно з пунктом 4 Положення Держатель Реєстру - Міністерство юстиції України (далі - Держатель).

Пунктом 5 розділу ІІ Положення зокрема передбачено, що підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», є надходження до Реєстратора: обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади», від органу, який проводив перевірку; відповідного судового рішення, яке набрало законної сили; відповідних документів про смерть особи, відомості щодо якої внесені до Реєстру; інші випадки, визначені законом.

Виходячи зі змісту позовних вимог та наведених правових норм, суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання СБУ надати до Міністерства юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до позивача заборон, передбачених частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Правову позицію аналогічного змісту викладено Верховним Судом в постановах від 15 жовтня 2020 року у справі №826/17601/14, від 04 червня 2020 року у справі №821/4571/14, від 07 жовтня 2020 року у справі №826/25472/15 та від 09 липня 2020 року у справі №816/4476/15.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач не довів правомірність прийняття оскаржуваного наказу з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Служби безпеки України від 23 жовтня 2014 року №10/12-ОС.

3. Зобов`язати Службу безпеки України надати до Міністерства юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 заборон, передбачених частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

4. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Служба безпеки України (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 11-Г; ідентифікаційний код 39440996);

Міністерство юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13; ідентифікаційний код 00015622);

Управління Служби безпеки України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Єврейська, 43; ідентифікаційний код 2001645).

Суддя В.А. Кузьменко