Справа № 120/8139/21-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2021-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 р. Справа № 120/8139/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в місті Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Літинської селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

21.07.2021 до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Лютянської Н.С., подана від імені та в інтересах ОСОБА_1 до Літинської селищної ради про:

- визнання протиправним та скасування рішення 5-ї сесії 8 скликання Літинської селищної ради від 09.04.2021 № 235 "Про відмову надання дозволу на розроблення документації із землеустрою";

- зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, яка розташована на території Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 03.03.2021 позивач звернувся до відповідача з клопотанням, в якому просив надати йому дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, яка розташована на території Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту). До заяви позивач додав ряд необхідних документів.

Рішенням від 09.04.2021 № 235 у наданні вказаного дозволу відмовлено у зв`язку з тим, що зазначена на графічних матеріалах ділянка включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення, права оренди на які можуть бути реалізовані на земельних торгах, тоді як згідно з п. 3 ст. 136 Земельного кодексу України земельні ділянки, що є включеними до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Позивач з рішенням відповідача не погоджується, вважає його незаконним і протиправним, а тому звертається до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 27.07.2021 відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Також цією ухвалою задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та вирішено витребувати з Літинської селищної ради належним чином засвідчені копії усіх документів, що стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення, а саме:

- належним чином засвідчені копії клопотання ОСОБА_1 про надання йому дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, яка розташована на території Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту) та усіх доданих до нього документів;

- належним чином засвідчені копії рішення 5-ї сесії 8 скликання Літинської селищної ради від 09.04.2021 № 235 "Про відмову надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" та усі інші документи, що пов`язані з його прийняттям (протокол засідання відповідної комісії з розгляду поданого клопотання, протокол сесії ради за 09.04.2021 тощо);

- усі інші письмові докази, що стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення 5-ї сесії 8 скликання Літинської селищної ради від 09.04.2021 № 235 та доводять його правомірність (якщо відповідач заперечує позов).

Крім того, вказаною ухвалою відповідачу встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву з дотриманням вимог, передбачених ст. 162 КАС України.

29.07.2021 копію вказаної ухвали та копію позовної заяви з доданими до неї документами надіслано на електронну адресу відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1

29.07.2021 до суду надійшло підтвердження відповідача про отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з доданими до неї документами, про що секретарем судового засідання складено відповідну довідку.

За змістом положень ч. 1, 2 ст. 129 КАС України учаснику судового процесу текст повістки може надсилатися судом електронною поштою, факсимільним повідомленням, телефонограмою, текстовим повідомленням з використанням мобільного зв`язку на відповідну адресу електронної пошти, номер факсу, телефаксу, телефону, зазначені у відповідній письмовій заяві.

Учасник судового процесу повинен за допомогою електронної пошти (факсу, телефону) негайно підтвердити суду про отримання тексту повістки. Текст такого підтвердження роздруковується, а телефонне підтвердження записується відповідним працівником апарату суду, приєднується секретарем судового засідання до справи і вважається належним повідомленням учасника судового процесу про дату, час і місце судового розгляду. В такому випадку повістка вважається врученою учаснику судового процесу з моменту надходження до суду підтвердження про отримання тексту повістки.

Таким чином, суд доходить висновку, що 29.07.2021 відповідач отримав копію ухвали від 27.07.2021 про відкриття провадження у цій справі.

Втім, як у встановлений судом строк, так і станом на дату ухвалення рішення до суду не надходив відзив на позовну заяву.

15.09.2021 до суду надійшли додаткові письмові пояснення представника позивача.

Вирішуючи питання про їх прийняття до розгляду, суд зазначає таке.

Згідно з ч. 2 ст. 159 КАС України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Отже, подання стороною додаткових письмових пояснень не передбачено нормами процесуального права.

Винятком є положення ч. 5 ст. 159 КАС України, у відповідності до яких суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

Тобто додаткові пояснення можуть надаватися стороною лише за ініціативою суду та лише щодо окремого питання.

Наведене свідчить про неможливість прийняття судом до розгляду додаткових письмових пояснень представника позивача від 15.09.2021 та їх врахування під час постановлення рішення у справі, адже це не відповідатиме визначеному законом порядку здійснення адміністративного судочинства та порушуватиме принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Тому суд, керуючись ч. 6 ст. 162 КАС України, вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені позивачем доводи на підтримку позовних вимог, суд встановив таке.

03.03.2021 позивач звернувся до відповідача з клопотанням, в якому просив надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, яка розташована на території Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту). До заяви позивач додав копію свого паспорта та ідентифікаційного коду, графічні матеріали із зазначенням місця розташування бажаної земельної ділянки.

Крім того, у клопотанні позивач конкретизував, що бажана для нього земельна ділянка має кадастровий номер :01:000:0495.

Рішенням 5-ї сесії 8 скликання Літинської селищної ради від 09.04.2021 № 235 позивачу відмовлено у наданні вищевказаного дозволу.

Підставою для прийняття такого рішення зазначено те, що зазначена на графічних матеріалах ділянка включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення, права оренди на які можуть бути реалізовані на земельних торгах, тоді як згідно з п. 3 ст. 136 Земельного кодексу України земельні ділянки, що є включеними до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Вважаючи рішення відповідача незаконним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вдаючись до оцінки спірних правовідносин між сторонами та встановлених під час розгляду справи обставин, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом статті 18 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких належать, зокрема, землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

В силу вимог п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Отже, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності сільськогосподарського призначення.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV Земельного кодексу України.

Так, згідно із ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України. Зокрема частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що 03.03.2021 позивач звернувся до відповідача з клопотанням, в якому просив надати йому дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, за кадастровим номером :01:000:0495, яка розташована на території Літинської селищної ради (за межами населеного пункту). До клопотання позивач додав ряд необхідних документів та при цьому конкретизував, що бажана земельна ділянка має кадастровий номер :01:000:0495.

Оскаржуваним рішенням від 09.04.2021 № 235 у наданні вказаного дозволу відмовлено у зв`язку з тим, що зазначена на графічних матеріалах ділянка включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення, права оренди на які можуть бути реалізовані на земельних торгах, тоді як згідно з п. 3 ст. 136 ЗК України земельні ділянки, що є включеними до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Суд зазначає, що вичерпний перелік випадків, за наявності яких може бути відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначено у частині сьомій статті 118 ЗК України, і підстави, якими керувався відповідач, відмовляючи позивачам, до них не належать. Зокрема, у наданих відповідачем відмовах не вказано, в чому саме полягає невідповідність місця розташування земельної ділянки, яку бажають отримати позивачі, вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів.

Водночас згідно з ч. 1 ст. 134 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 136 ЗК України організатор земельних торгів визначає перелік земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами. Забороняється вносити до зазначеного переліку призначені під забудову земельні ділянки без урахування у випадках, передбачених законом, результатів громадського обговорення.

У переліку зазначаються місце розташування (адреса) земельної ділянки, її цільове призначення (функціональне використання), площа, кадастровий номер, умови продажу.

Земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Отже, законодавцем чітко визначено, що земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Тож визначальним є факт включення земельної ділянки до переліку земель, які виставлені на земельні торги, в порядку, визначеному законом.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд (постанова від 29.05.2019 у справі № 2040/7204/18).

Таким чином, у відповідному переліку має бути обов`язково зазначено кадастровий номер земельної ділянки та її площа.

При цьому суд зауважує, що земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Пунктом 26 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 (далі - Порядок № 1051), визначено, що ідентифікатором земельної ділянки у Державному земельному кадастрі є її кадастровий номер.

Кадастровий номер земельної ділянки не відображає її приналежність до будь-якої адміністративно-територіальної одиниці в межах державного кордону.

Відповідно до пунктів 27, 29 Порядку № 1051 обліковим номером об`єкта Державного земельного кадастру (крім земельної ділянки) є індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється об`єкту Державного земельного кадастру (крім земельної ділянки) під час внесення відомостей про нього до Державного земельного кадастру і зберігається за ним протягом усього часу існування.

Обліковий номер об`єкта Державного земельного кадастру присвоюється з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру.

Інформація про облікові номери об`єктів Державного земельного кадастру зберігається у Державному земельному кадастрі постійно.

Обліковий номер об`єкта Державного земельного кадастру (крім земельної ділянки) складається з таких структурних елементів:

КГО : ВОК : ПНО,

де КГО - тризначне число, яке є кодом групи об`єктів Державного земельного кадастру (крім земельних ділянок) згідно з додатком 2;

ВОК - шестизначне число, яке є позначенням виду об`єкта Державного земельного кадастру (крім земельної ділянки) певної групи згідно з додатками 1, 3-6;

Значення ВОК для масиву земель сільськогосподарського призначення встановлюється з урахуванням номера поля (за наявності), визначеного у відповідних проектах формування території і встановлення меж сільських, селищних рад;

ПНО - десятизначне число, яке є порядковим номером об`єкта Державного земельного кадастру (крім земельних ділянок) (максимальна кількість об`єктів Державного земельного кадастру (крім земельної ділянки) з однаковим кодом та позначенням виду становить ), а для відомостей про межі адміністративно-територіальних одиниць порядковий номер об`єкта Державного земельного кадастру відповідає коду Класифікатора об`єктів адміністративно-територіального устрою України ДК 014-97.

Структурні елементи облікового номера об`єкта Державного земельного кадастру (крім земельної ділянки) відокремлюються один від одного двокрапкою.

Кадастровим номером земельної ділянки є індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Кадастровий номер земельної ділянки присвоюється за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру.

Кадастровий номер присвоюється земельній ділянці незалежно від форми власності. У разі переходу права власності на земельну ділянку від однієї особи до іншої, виникнення інших, крім права власності, речових прав на земельну ділянку, зміни речових прав на земельну ділянку, інших відомостей про неї кадастровий номер не змінюється.

У разі поділу чи об`єднання земельній ділянці присвоюється новий кадастровий номер.

Кадастровий номер земельної ділянки складається з таких структурних елементів:

НКЗ : НКК : НЗД,

де НКЗ - номер кадастрової зони, який визначається згідно з пунктом 34 цього Порядку;

НКК - номер кадастрового кварталу, який визначається згідно з пунктом 34 цього Порядку;

НЗД - чотиризначний номер земельної ділянки в межах кадастрового кварталу (максимальна кількість земельних ділянок у межах кадастрового кварталу становить 9999).

Структурні елементи кадастрового номера земельної ділянки відокремлюються один від одного двокрапкою.

Структурні елементи кадастрового номера земельної ділянки визначаються на підставі:

індексної кадастрової карти (плану);

даних, що містяться у Державному земельному кадастрі;

відомостей про координати поворотних точок меж земельної ділянки, зазначених у документації із землеустрою та відповідному електронному документі.

Таким чином, якщо земельній ділянці присвоєно кадастровий номер, така земельна ділянка вважається сформованою. Відповідно, у разі прийняття рішення щодо включення земельної ділянки до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами, серед іншого, в переліку обов`язково має бути зазначено кадастровий номер та площа земельної ділянки, а також умови її продажу.

Проте доказів, які б підтверджували факт включення земельної ділянки із кадастровим номером :01:000:0495 до переліку земель, право на які може бути реалізовано на земельних торгах, суду не надано.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що рішення 5-ї сесії 8 скликання Літинської селищної ради від 09.04.2021 № 235 "Про відмову надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" є необґрунтованим, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправним і скасування цього рішення підлягають задоволенню.

Позивач просить захистити його порушені права шляхом зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, яка розташована на території Літинської селищної ради (за межами населеного пункту).

Оцінюючи позовні вимоги в цій частині, суд зазначає, що поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

За наслідками аналізу вказаних положень суд зазначає, що дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість у спірних правовідносинах повноваження відповідача не можуть вважатися дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву громадянина про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви можуть бути лише визначені законом обставини. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Отже, зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, але завжди з урахуванням фактичних обставин справи.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 02.07.2020 у справі № 825/2228/18 та від 31.07.2020 у справі № 810/2474/18.

Тобто в кожній конкретній справі, що стосується відмови у наданні громадянину дозволу на розроблення проекту землеустрою з метою відведення земельної ділянки у власність, суд, констатуючи незаконність наданої відмови, повинен впевнитись у тому, що за встановлених обставин справи не існує законних перешкод для надання такому громадянину відповідного дозволу.

Наведене також підтверджується положеннями ч. 4 ст. 245 КАС України, за змістом яких суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача лише в тому разі, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом. Інакше суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Судом встановлено, що відповідачем при розгляді клопотання позивача не надано належної його оцінки на предмет відповідності вимогам статті 118 ЗК України, оскільки оскаржувана відмова ґрунтувалася на зовсім інших обставинах, які не були пов`язані з відповідною нормою. Тому вказане клопотання позивача підлягає розгляду повноважним органом на відповідність вимогам закону, а суд на цьому етапі позбавлений процесуальної можливості приймати рішення в умовах не перевірки, не надання оцінки та не встановлення певних обставин суб`єктом владних повноважень з цього питання. Адже прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням.

Таким чином, оскільки з матеріалів справи вбачається існування обставин, що безпосередньо впливають на вирішення питання про можливість надання позивачу дозволу на розроблення документації із землеустрою з метою подальшої передачі у приватну власність спірної земельної ділянки, суд приходить до переконання, що у даному випадку належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути його клопотання про надання дозволу з урахуванням оцінки, наданої судом в цьому рішенні.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В силу положень ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Перевіривши основні доводи позивача, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, а саме шляхом визнання протиправним та скасування рішення 5-ї сесії 8 скликання Літинської селищної ради від 09.04.2021 № 235 "Про відмову надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" та зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача від 03.03.2021 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, за кадастровим номером :01:000:0495, яка розташована на території Літинської селищної ради (за межами населеного пункту), з урахуванням висновків суду. У задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Отже, у зв`язку з частковим задоволенням позову і беручи до уваги, що позовні вимоги мають немайновий характер, що унеможливлює визначення конкретної частки задоволених позовних вимог, суд вважає, що на користь позивача необхідно стягнути половину понесених ним витрат зі сплати судового збору, тобто 454,00 грн, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення 5-ї сесії 8 скликання Літинської селищної ради від 09.04.2021 № 235 "Про відмову надання дозволу на розроблення документації із землеустрою".

Зобов`язати Літинську селищну раду, з урахуванням правової оцінки, наданої у рішенні суду за результатами розгляду цієї справи, повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03 березня 2021 року про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, за кадастровим номером :01:000:0495, яка розташована на території Літинської селищної ради Вінницької області (за межами населеного пункту).

В решті позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Літинської селищної ради.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 );

2) представник позивача: адвокат Лютянська Ніна Семенівна (ордер серії АХ № 1057122, адреса для листування: АДРЕСА_2 );

3) відповідач: Літинська селищна рада (, місцезнаходження: вул. Соборна, 32, смт. Літин, Вінницький район, Вінницька область, 22300).

Повне судове рішення складено 07.10.2021.

Суддя Сало Павло Ігорович