Справа № 300/5312/21
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2021-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про залишення позовної заяви без руху
"11" жовтня 2021 р. справа № 300/5312/21
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чуприни О.В., розглянувши питання необхідності залишення без руху адміністративного позову після відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління державного агентства меліорації та рибного господарства у Івано-Франківській області (Івано-Франківський рибоохоронний патруль) про стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати, а саме: витрати, понесені на відрядження та кошти витрачені під звіт в загальній сумі 5 076,23 гривень, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів при звільненні, а також компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 614,22 гривень, -
ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) 20.09.2021 звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління державного агентства меліорації та рибного господарства у Івано-Франківській області (Івано-Франківський рибоохоронний патруль) (надалі по тексту також - відповідач, Управління), в якому просить:
- стягнути із відповідача нараховану та невиплачену заробітну плату, а саме: витрати, понесені позивачем на відрядження та кошти витрачені під звіт в загальній сумі 5 076,23 гривень;
- стягнути із відповідача середній заробіток за час затримки виплати розрахункових коштів при звільненні за період з 01.07.2020 по дату прийняття судом рішення;
- стягнути із відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 614,22 гривень.
Підставою звернення ОСОБА_1 із вказаним адміністративним позовом є протиправні, на переконання позивача, дії відповідача щодо невиплати позивачу при звільненні понесених останнім при перебуванні у службових відносинах із Управлінням витрат на відрядження до м. Києва та проживання у гуртожитку в період з 17.02.2020 по 27.02.2020 в загальній сумі 5 076,23 гривень (надалі по тексту також - спірні кошти). З урахуванням вказаних обставин позивач вважає обов`язком відповідача виплатити йому компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні виходячи із середнього заробітку в сумі 558,03 гривень, а також компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за період з березня 2020 року по серпень 2021 року в сумі 614,22 гривень.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику сторін. Одночасно, витребувано у відповідача письмові пояснення та докази, необхідні для розгляду даної адміністративної справи.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позов за №1-16-9/1166-21 від 06.10.2021, який надійшов на електронну адресу суду 06.10.2021, в якому, серед іншого, вказав на недотримання ОСОБА_1 строків звернення до суду, визначених статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також - КАС України, Кодекс), із посиланням на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 11.10.2021 у справі №311/136/16-ц та у постанові від 11.02.2021 у справі №240/532/20.
Відкриваючи провадження у даній справі, 24.09.2021, суд не надавав правову оцінку такому правовому регулюванню питання дотримання строків звернення до суду, виходячи із фактичних обставин.
Положення частини 13 статті 171 КАС України визначають, що суд після відкриття провадження у справі, поряд з іншим, наділений повноваженнями з`ясовувати, зокрема, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161 цього Кодексу.
З`ясовуючи, після відкриття провадження у справі, відповідність адміністративного позову вимогам, визначених Кодексом адміністративного судочинства України, суд зазначає, що, за змістом частини 6 статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Частиною 1 статті 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому, протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Таким чином, позовна заява може бути залишена без руху, як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і після відкриття провадження в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.
Тобто, у разі встановлення судом обставин, що свідчать про порушення позивачем строку звернення до суду встановлені статтею 122 КАС України, суд застосовує до позову положення статті 123 КАС України. Отже, відкриття провадження по справі не позбавляє суд права застосувати до позову відповідні процесуальні наслідки.
За частиною 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Суд зазначає, що строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - період часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави дійти до висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Зокрема, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006, заява № 23436/03).

Висновки пункту 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року свідчать, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

Європейський суд з прав людини у пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини "Осман проти Сполученого королівства" від 28 жовтня 1998 року та пункті 54 рішення "Круз проти Польщі" від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; CASE OF KREUZ v. POLAND № 28249/95).

За змістом статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Отже, як вже зазначалось, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 січня 2018 року по справі № 331/1154/17.

Перевіряючи позовну заяву ОСОБА_1 на відповідність вимогам Кодексу судом встановлено, що позивачем пропущено встановлений КАС України місячний строк звернення до суду, та всупереч вимогам частини 6 статті 161 КАС України, не надано обґрунтованої заяви про поновлення цього строку і доказів поважності причин його пропуску.

Так, із змісту адміністративного позову слідує, що позивач, просить стягнути із Управління державного агентства меліорації та рибного господарства у Івано-Франківській області (Івано-Франківський рибоохоронний патруль) нараховані витрати в сумі 5 076,23 гривень, понесені ним на відрядження, перебуваючи у відносинах державної служби з Управлінням в лютому 2020 році, не виплата яких мала місце при звільненні 30.06.2020.

Решта позовних вимог є похідними вимогами, які пов`язані із дією положень статті 116, 117 Кодексу законів про працю України (надалі по тексту також - КЗпП України) і Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", зокрема, ОСОБА_1 ставить питання про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів при звільненні (відрядних) та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 614,22 гривень.

Отже, предметом даного адміністративного спору є стягнення витрат, понесених ОСОБА_1 на відрядження та кошти витрачені під звіт в загальній сумі 5 076,23 гривень, та стягнення середнього заробітку за затримку виплати таких коштів при звільненні і компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, як похідних позовних вимог.

Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно із частинами 2, 3 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.

У зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати або інших платежів у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці та інших платежів, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Відповідно до статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Позовні вимоги ґрунтуються на обов`язку відповідача здійснити виплату заробітної плати з врахуванням витрат на відрядження, виплата яких регулюється положеннями статті 121 КЗпП України, та які, на думку позивача, є складовою заробітної плати і входять до фонду оплати праці.

Статтею 121 КЗпП України визначено, що працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями.

Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада).

Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

У контексті вказаного суд відзначає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина 1 статті 94 КЗпП України, частина 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці").

Стаття 2 Закону України "Про оплату праці" у редакції, чинній на час звільнення у 2020 році позивача, відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці і стандартів Системи національних рахунків Інструкції зі статистики заробітної плати (надалі по тексту також - Інструкція), затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5, що був зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713.

За правовим регулюванням пунктів 2.1.6 і 3.15 Інструкції не належать до фонду оплати праці витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення.

Отож, витрати на відрядження не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною винагородою, що входить до такої структури.

Аналогічні чи близькі за змістом висновки висловлені в ухвалі Верховного суду України від 25 грудня 2008 року у справі №6-16282вов08 і від 04 лютого 2009 року у справі №6-17656св08, а також постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 по справі №311/136/16-ц та постанові Верховного Суду від 06 вересня 2018 року у справі №202/2205/16-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).

За загальним правилом, день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів).

При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Разом із тим суд акцентує увагу, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 цього Кодексу).

У даній категорії справ процесуальний закон визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Такий позов, як свідчить протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями кореспонденції Івано-Франківського окружного адміністративного суду зареєстровано в суді 20 вересня 2021 року.

Позивач стверджує про невиплату відповідачем при його звільненні понесених останнім витрат на відрядження до м. Києва та проживання у гуртожитку в період з 17.02.2020 по 27.02.2020 в загальній сумі 5 076,23 гривень. Як свідчить зміст Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №4 від 27.02.2020, його прийняття здійснено в той же день - 27.02.2020, на підтвердження чого вчинений відповідний запис і підпис посадової особи Управління на такому Звіті.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду подав копію власної трудової книжки, гідно запису 15 якої, позивача 30.06.2020 звільнено із займаної посади в Управління. Тобто про своє звільнення саме 30.06.2020 позивачу було достовірно відомо, про що останнім зазначено у адміністративному позові.

Отже, позивач про не виплату витрат на відрядження повинен був дізнатись при отриманні заробітної плати в період з лютого по червень 2020 року, яка за відсутністю таких виплат не змінювалась.

З огляду на викладене та встановлені судом обставини про те, що заявлена позивачем сума невиплачених витрат на відрядження не входить до фонду оплати праці, про порушення свого права на отримання витрат на відрядження позивач мав можливість дізнатись ще в лютому-червні 2020 року або при звільненні (20.06.2020), суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 пропустив передбачений КАС України місячний строк на звернення до суду.

Отже, позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку.

Таких же правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22.01.2020 у справі №620/1982/19 (адміністративне провадження №К9901/33237/19) та від 04.12.2019 у справі №815/2681/17 (адміністративне провадження №К/9901/23663/18), а також Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.02.2021 у справі №240/532/20 (адміністративне провадження № К/9901/14941/20).

Вкотре суддя наголошує на застосування положень частини 5 статті 242 КАС України.

Будь-які докази про поважність причин пропуску відповідного строку не представив, навіть за умови ознайомлення із змістом відзиву на позов.

Так само і у позовній заяві позивач не навів жодних об`єктивних і непереборних обставин, що перешкоджали йому вчасно реалізувати своє право на звернення до суду.

Враховуючи наведене, у зв`язку із відсутністю належного обґрунтування поважності пропуску місячного строку звернення до суду, позовна заява вважається поданою без дотримання відповідного строку звернення до суду та підлягає залишенню без руху.

Зважаючи на вказане, позовну заяву подано без додержання вимог частини 6 статті 161, частини 1 статті 123 КАС України.

У зв`язку із вищевикладеним, позовну заяву слід залишити без руху та надати ОСОБА_1 строк, достатній для усунення вищевказаних недоліків шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та докази поважності причин його пропуску.

На підставі наведеного, керуючись статтями 123, 161, 171, частинами 1, 2 статті 169, частинами 13-15 статті 171 та статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління державного агентства меліорації та рибного господарства у Івано-Франківській області (Івано-Франківський рибоохоронний патруль) про стягнення нарахованої і невиплаченої заробітної плати, а саме: витрати, понесені на відрядження та кошти витрачені під звіт в загальній сумі 5 076,23 гривень, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів при звільненні, а також стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 614,22 гривень, - залишити без руху.

2. Встановити позивачу п`ятиденний строк з дня вручення цієї ухвали суду для усунення вказаних в описовій частині ухвали недоліків шляхом подання обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним адміністративним позовом та доказів поважності причин його пропуску.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що в разі не усунення недоліків у вище зазначений строк позовна заява в частині позовних вимог буде залишена без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню.

Суддя /підпис/ Чуприна О.В.