Справа № 640/19141/19
Суддя: Мамедова Ю.Т.
Дата ухвалення: 2021-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 серпня 2021 року №640/19141/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мамедової Ю.Т., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, бездіяльності, рішень, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд ), надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними та дискримінаційними та скасувати рішення відповідача, викладені в листах №69150/03 від 03.04.2019 року та №192682/03 від 30.08.2019 року про незаконну відмову у виплаті пенсії на визначений позивачем банківський рахунок, в тому числі якщо воно було прийнято, але не передано позивачу;

- визнати дії відповідача по невиплаті пенсії позивача на визначений ним банківський рахунок - протиправними та дискримінаційними;

- визнати бездіяльність відповідача, щодо не виплати пенсії позивачу з 28.08.2016 року - протиправною та дискримінаційною;

- зобов`язати відповідача виплатити на визначений ним банківський рахунок усі недотримані позивачем пенсійні виплати з урахуванням усіх підвищень з 28.08.2016 року до фактичного виконання відповідачем рішення по цій справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів на усі несвоєчасно виплачені суми позивача, починаючи з 28.08.2016 року до їх фактичної виплати та продовжити виплату пенсії позивачу на банківський рахунок довічно;

- стягнути з відповідача коштів в сумі 100,000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його противоправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач припинив виплату пенсії позивачу та відмовив у перерахуванні її на визначений ним банківський рахунок.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.11.2019 року, після усунення позивачем недоліків адміністративного позову на виконання вимог ухвали суду від 15.10.2019 року, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач подав до відповідача заяву із вказаними банківськими реквізитами для перерахунку призначеної йому пенсії на банківський рахунок, однак відповідачем було протиправно відмовлено у нарахуванні та виплаті пенсії на банківський рахунок позивача, чим порушено його права та інтереси.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні, з огляду на те, що заява позивача про нарахування та виплату пенсії на банківський рахунок не була подана позивачем особисто, що є порушенням вимог чинного законодавства. Також відповідач звертав увагу, що позов подано з пропуском строку звернення до суду, що позовні вимоги щодо продовження виплати пенсії позивачу на банківський рахунок довічно є передчасними і що позивачем не обґрунтовано заподіяння йому моральної шкоди.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у м. Києві та отримував пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

19 грудня 2000 року позивач виїхав з України до Держави Ізраїль на постійне місце проживання, у зв`язку з чим з 01 грудня 2000 року йому було припинено виплату пенсії.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 травня 2018 року, за результатами перегляду рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 січня 2018 року, зобов`язано Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України у м. Києві (правонаступником якого на даний час є відповідач) поновити позивачу виплату раніше призначену пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 28 серпня 2016 року.

27 квітня 2018 року позивач надіслав до відповідача заяву про перерахування нарахованої пенсії на особистий банківський рахунок із зазначенням відповідних реквізитів.

Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві листом від 14 серпня 2018 року за вих. №60302/02 повідомило позивача про те, що на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 03 травня 2018 року та матеріалів архівної пенсійної справи, позивачу з 28 серпня 2016 року поновлено виплату пенсії за віком у розмірі 90,00 грн., який був на момент припинення виплати станом на 01 грудня 2000 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач, не погоджуючись з розміром поновленої пенсії, звернувся до адміністративного суду за захистом своїх прав.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.05.2019 року, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 14 серпня 2018 року №60302/02 щодо поновлення позивачу пенсії з 28 серпня 2016 року у розмірі 90,00 грн. та зобов`язано відповідача повторно розглянути питання щодо поновлення позивачу пенсії з 28 серпня 2016 року, з урахуванням висновків суду.

Листом від 03.04.2019 року відповідачем було повідомлено представника позивача про те, що для здійснення виплати пенсії позивачу необхідно надати до Головного управління реквізити банківського рахунку, відкритого в уповноваженому банку.

Крім того, листом від 30.08.2019 року № 192682/03 відповідач повідомив представника позивача, що заява про виплату пенсії подається одержувачем особисто до органу Пенсійного фонду чи органу соціального захисту населення за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувача в населеному пункті у межах України або приймається органом Пенсійного фонду від установи уповноваженого банку. Відповідач у вказаному листі також зазначив, що, оскільки позивач не зареєстрований та не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за якою було поновлено пенсію, для здійснення її виплати позивачу необхідно надати відповідачу реквізити банківського рахунку, відкритого в уповноваженому банку, відповідно до п. 4 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 р. №1596 в редакції від 22.09.2016 р.

Позивач, вважаючи, що такі дії та бездіяльність відповідача по невиплаті пенсії є протиправними, звернувся до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Розглядаючи спірні правовідносини, суд виходить з того, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку.

Частиною 1 статті 47 Закону №1058-IV визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону №1058-IV, даний закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватись на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить ньому Закону.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону №1058-IV, загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється, зокрема, за "принципом рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Після того, як рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 (далі - Рішення КСУ) із Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" були виключені норми п. 2 ч. 1 ст. 49 та друге речення ст. 51, які забороняли виплату пенсій особам, що виїхали на місце постійного проживання за кордон, в Законі України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не міститься жодної норми, яка б скасовувала право пенсіонера на отримання ним пенсії в результаті того, що він проживає не в Україні.

Відповідно до пункту 6 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1596 від 30.08.1999 (далі - Порядок №1596), одержувачі самостійно вибирають уповноважений банк для відкриття поточного рахунка.

Згідно пункту 10 Порядку №1596, заява про виплату пенсії або грошової допомоги (додаток 1) подається одержувачем особисто до органу Пенсійного фонду.

Як зазначає позивач та не заперечувалось відповідачем, оригінал заяви позивача про перерахування пенсії на його особистий банківський рахунок був направлений 27.04.2018 р. до відповідача, що, зокрема, підтверджується описом вкладення у цінний лист та поштовою квитанцією.

Однак, не здійснивши нарахування позивачу пенсії на визначений ним банківський рахунок, відповідач вважав, що позивачем не була дотримана вимога особистого звернення про виплату пенсії.

Суд не погоджується з такими доводами відповідача з огляду на наступне.

Так, відповідач не заперечував проти того, що особиста заява позивача про виплату пенсії, направлена позивачем 27.04.2018 р., відповідає формі, яка встановлена додатком 1 Порядку №1596.

Таким чином, під "особистим зверненням пенсіонера", про що йде мова у п. 10 Порядку №1596, слід розуміти перш за все особисте підписання пенсіонером заяви про виплату пенсії, а не виключно фізичне подання заяви самим пенсіонером відповідачу.

Доводи відповідача про те, що особисто підписана заява пенсіонера може бути передана в пенсійний фонд тільки ним особисто не просто звужує конституційне право на звернення за допомогою через уповноваженого представника відповідно до Закону України "Про звернення громадян", а й значною мірою унеможливлює право пенсіонера, який проживає за кордоном, на поновлення пенсії.

Тим більше, дані норми Порядку №1596 звужують право позивача на пенсію у порівнянні з нормами, викладеними у спеціальному Законі України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що має вищу юридичну силу.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14.07.2015 року у справі К/800/19411/1412, в якій зазначено, що "Також є безпідставним посилання УПФ на Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846, оскільки Закон має вищу юридичну силу і ним не встановлено обов`язку подання заяви для виплати пенсії особисто".

Крім того, відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.06.2016 року у справі №К/800/6581/1613 визначено, що пенсія повинна бути виплачена на банківський рахунок, який було вказано пенсіонером, зокрема: "...виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера".

Також ухвалами Вищого адміністративного суду України від 12.01.2017 року у справі №К/800/1174/17, від 17.01.2017 року у справі №К/800/1848/17 та від 03.08.2017 року у справі №К/800/26494/17 наведено правовий висновок про те, що орган Пенсійного фонду України зобов`язаний виплачувати пенсію на визначений пенсіонером банківський рахунок.

Отже, враховуючи викладене, а також те, що відповідачем не було надано суду будь-яких доказів на спростування доводів позивача та на підтвердження недостовірності даних у поданій позивачем заяві, суд приходить до висновку, що позивачем була дотримана вимога щодо особистої подачі шляхом надсилання засобами поштового зв`язку заяви про виплату пенсії на банківський рахунок.

Крім того, абзацом 6 статті 5 Закону України "Про звернення громадян" визначено, що письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства

Отже, чинним законодавством передбачено, що письмові заяви громадян можуть бути передані до відповідного органу через уповноважену ним особу чи поштовим зв`язком.

Більш того, статтею 18 цього ж Закону прямо передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою, має право користуватися послугами адвоката, оформивши це повноваження у встановленому законом порядку.

При цьому, суд звертає увагу на те, що статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Також статтею 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

З огляду на зазначене, суд дійшов до переконання про протиправність бездіяльності відповідача щодо нездійснення позивачу нарахування та виплати пенсії на визначений ним банківський рахунок з 28 серпня 2016 року згідно поданої позивачем 27.04.2018 р. заяви про перерахування пенсії на банківський рахунок з наданими банківськими реквізитами.

Водночас, щодо позовних вимог позивача визнати протиправними та дискримінаційними та скасувати рішення відповідача, викладені в листах №69150/03 від 03.04.2019 року та №192682/03 від 30.08.2019 року про незаконну відмову у виплаті пенсії на визначений позивачем банківський рахунок, в тому числі якщо воно було прийнято, але не передано позивачу, та визнати дії відповідача по невиплаті пенсії позивача на визначений ним банківський рахунок - протиправними та дискримінаційними, суд зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 1-4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Водночас, відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, з огляду на те, що листи відповідача №69150/03 від 03.04.2019 року та №192682/03 від 30.08.2019 року є відповідями на запити позивача щодо поновлення йому виплати пенсії і фактично не є рішеннями, а є лише повідомленнями щодо виплати пенсії на банківський рахунок позивача та не містять відмови у виплаті позивачу пенсії, а містять посилання на Порядок виплати пенсії, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та дискримінаційними дій та бездіяльності відповідача по невиплаті пенсії позивача з 28.08.2016 р. на визначений ним банківський рахунок суд зазначає наступне.

Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 17.04.2019 року по справі № 342/158/17, як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в невчиненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з відзиву відповідача на позовну заяву від 04.08.2020 р., листів відповідача від 03.04.2019 р. № 69150/03 та від 30.08.2019 № 192682 на запити позивача, відповідачем не вчинено жодних дій на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.05.2019 року, яке набрало законної сили, яким зобов`язано відповідача повторно розглянути питання щодо поновлення позивачу пенсії з 28 серпня 2016 року, з урахуванням висновків суду, також станом на час прийняття цього рішення відповідачем не надано доказів (інформації) щодо розгляду заяви позивача від 27.04.2018 р. щодо виплати позивачу пенсії на визначений ним банківський рахунок, вчинення інших необхідних дій на поновлення позивачу виплати пенсії, відтак суд погоджується з доводами позивача про допущення відповідачем протиправної бездіяльності, яка виразилась у не вчиненні дій щодо виплати позивачу пенсії з 28 серпня 2016 року на визначений ним банківський рахунок.

Оскільки судом встановлена протиправна бездіяльність відповідача, яка виразилась у не вчиненні дій щодо нарахування та виплати позивачу пенсії з 28 серпня 2016 року на визначений ним банківський рахунок, суд з метою належного захисту порушеного права позивача на соціальний захист вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на визначений позивачем банківський рахунок усі недотримані позивачем пенсійні виплати з 28.08.2016 року.

Що стосується позовних вимог про проведення індексації пенсії та сплату пенсії довічно, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії.

Статтею 4 вказаного Закону визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначаються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року (далі по тексту - Порядок № 1078).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема пенсії.

Індексація пенсій здійснюється шляхом їх підвищення відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до частини 2 статті 42 Закону статті 46 Закону № 1058-ІV, для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, щороку збільшується на коефіцієнт, що відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

При цьому, суд зазначає, що забезпечення проведення індексації пенсій покладено на органи Пенсійного фонду.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про зобов`язання відповідача виплатити пенсію позивачу на вказаний ним банківський рахунок, водночас чіткої суми пенсії ні позивачем ні відповідачем не розраховано, зазначену вимогу позивача суд вважає передчасною, оскільки індексації підлягають тільки одержані доходи.

Крім того, позовна вимога щодо зобов`язання відповідача сплачувати пенсію довічно також є передчасною, адже відсутні докази, що в майбутньому такі виплати не будуть здійснюватись відповідачем і суд здійснює захист лише порушених прав.

Щодо вимог позивача про компенсацію втрати частини доходів, слід відзначити наступне.

Відповідно до положень частини другої статті 46 Закону № 1058-ІV, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі статтею 2 вказаного Закону, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

При цьому, основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати саме нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

Відомостей щодо порушення відповідачем строку виплати нарахованої позивачу пенсії, як і суми такої нарахованої пенсії матеріали справи не містять, відтак, підстави для нарахування компенсації втрати частини доходів у суду відсутні.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача коштів в сумі 100 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його противоправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач припинив виплату пенсії позивачу та відмовив у перерахуванні її на визначений ним банківський рахунок, суд зазначає наступне.

Так, згідно з частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За приписами частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає:

- у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

- у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності до частин 3, 4 та 5 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частини 1 статті. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За приписами частини другої вказаної вище статті, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

- якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

- якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

- в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року та № 1 від 27.02.2009 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність факту такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача (відповідача), наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача (відповідача) та вини останнього (відповідача) в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд погоджується з доводами представника позивача, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення відповідачем прав позивача, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про ймовірне заподіяння моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

З аналізу матеріалів справи, суд приходить висновку, що спричинення моральної шкоди позивачу та її розміру не обґрунтовано відповідними доказами.

У відповідності до вимог ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог.

Суд також звертає увагу, що відповідно до вимог п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів, відтак, суд вважає за доцільне, задовольняючи позов, викласти зміст резолютивної частини постанови, з урахуванням специфіки позовних вимог, відповідно до ч. 2 ст. 245 КАС України.

Відповідно до положень частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Приймаючи до уваги викладене в сукупності, керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16), яка виразилась у не вчиненні дій щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) пенсії з 28 серпня 2016 року на визначений ним банківський рахунок.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 на визначений ним банківський рахунок усі недотримані пенсійні виплати з 28.08.2016 року.

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) судовий збір у розмірі 1000,00 грн. (одна тисяча гривень нуль копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Мамедова