Справа № 380/10242/21
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2021 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу №380/10242/21 за позовом ОСОБА_1 до Новокалинівського міського голови Юзвяка Богдана Осиповича, за участю третьої особи: Начальника відділу забезпечення діяльності Новокалинівської міської ради Околович Ірини Степанівни про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом до Новокалинівського міського голови Юзвяка Богдана Осиповича, за участю третьої особи: Начальника відділу забезпечення діяльності Новокалинівської міської ради Околович Ірини, в якому просила:

- визнати протиправними бездіяльність Новокалинівського міського голови Юзвяка Богдана Осиповича щодо не припинення служби та звільнення з посади начальника відділу забезпечення діяльності Новокалинівської міської ради гр. ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Новокалинівського міського голову ОСОБА_3 припинити службу в Новокалинівській міській раді Самбірського району Львівської області начальника відділу забезпечення діяльності міської ради ОСОБА_2 та звільнити її з посади.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , з 2000 року проживає у м. Новий Калинів, Самбірського району та являється членом Новокалинівської міської територіальної громади.

21.04.2021 року позивачці стало відомо про те, що відповідач, після призначення ОСОБА_2 посаду начальника відділу забезпечення діяльності міської ради не зобов`язав її припинити свої депутатські повноваження, незважаючи на те, що йому було відомо, що посада начальника відділу не сумісна із депутатською діяльністю, а третя особа не вживає заходів для припинення депутатських повноважень.

Свою бездіяльність відповідач продовжує тривалий час та не бажає звільнити з посади ОСОБА_2 через суміщення нею посади начальника відділу забезпечення діяльності Новокалинівської міської ради та депутата Новокалинівської міської ради.

З такою позицією відповідача позивач не погоджується, та вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, своєю бездіяльністю, щодо не звільнення із займаної посади гр. ОСОБА_2 у зв`язку із виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування.

Відповідач позбавив позивачку права на участь в управлінні державними справами, вільно обирати і бути обраним до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, у відповідності із статтею 38 Конституції України, оскільки позивачка має відповідну освіту та бажає взяти участь у конкурсі на дану посаду.

Позивач зазначає, що законом не передбачено варіативності входження чи не входження начальника відділу до складу виконавчої комітету місцевої ради.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України, а також у разі:

виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 Закону 2493-111).

Згідно з частиною першою статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до вказаної норми, оскаржити рішення селищної ради може будь-хто, оскільки норми Конституції є нормами прямої дії і вони мають найвищу юридичну силу (стаття 8).

Стосовно порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-РГ1/2004 -це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, що позивачка зазначає про порушення її права на участь в управлінні державними справами, вільно обирати і бути обраною до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, передбаченого ст. 38 Конституції України, маючи при цьому відповідну освіту та бажання.

Однак, позивачка не зазначає яким рішенням, дією чи бездіяльністю міського голови порушено її права, не мотивує та не обґрунтовує порушення своїх прав, не наводить обставин та не надає, жодних достатніх, беззаперечних, переконливих, належних та допустимих доказів порушення норм законодавства міським головою.

Відповідач також зазначає, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад, зокрема, однією із сторін в ньому с суб`єкт владних повноважень. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий, однак, спір набуває ознак публічно-правового не лише за наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи його посадової особи, а й за умови здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача. Також відповідач зазначає про обов`язкову доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу захисту є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відповідач зазначає, що заінтересованість особи повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна маги об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Більше того, із змісту позовної заяви та позовних вимог вбачається про звернення позивачки до суду з підстав зобов`язання міського голови припинити службу третьої особи та звільнити її з посади, що в будь-якому випадку не порушило права позивачки на право бути обраною чи взяти участь в конкурсах.

ОСОБА_1 була кандидатом у депутати на виборах до Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області 25.10.2020, тобто, позивачка скористалася правом бути обраною до органу місцевого самоврядування, яке передбачено ст. 38 Конституції України.

Кількісний склад виконавчого комітету визначається відповідною радою. Персональний склад виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради затверджується радою за пропозицією сільського, селищного, міського голови, районної у місті ради - за пропозицією голови відповідної ради.

Пропозицію про персональний склад виконавчого комітету міської ради на розгляд ради вносить міський голова, водночас міська рада, яка здійснює функції і повноваження місцевого самоврядування від імені та в інтересах відповідної територіальної громади, має виключні повноваження утворювати та розпускати виконавчий орган, затверджувати та змінювати його персональний склад, а також припиняти повноваження окремих посадових осіб місцевого самоврядування.

Рішенням 1-ої сесії Новокалинівської міської ради VII скликання від 17.12.2020 № 163 внесено зміни до складу та затверджено персональний склад виконавчого комітету Новокалинівської міської ради.

Розпорядженням голови Новокалииівської міської ради від 31.12.2020 № 679 ОСОБА_2 призначено на посаду начальника відділу забезпечення діяльності міської ради.

Відтак, на момент затвердження персонального складу виконавчого комітету ОСОБА_2 не обіймала посаду начальника відділу, а отже, не могла бути запропонована міським головою для включення, що виключає підстави дострокового припинення повноважень депутата.

У випадку із призначенню ОСОБА_2 на посаді начальника відділу у Новокалинівської міської ради відсутні законні підстави для дострокового припинення депутатських повноважень ОСОБА_2 , а також відсутні підстави для припинення служби чи звільнення з посада, оскільки вона не є членом виконавчого комітету Новокалинівської міської раді, не складала повноважень, не була позбавлена депутатських повноважень, та на відміну від секретаря виконавчого комітету та старост не зобов`язана входити за посадою до складу виконавчого комітету Новокалинівської міської ради.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 14 липня 2021 року у даній справі відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.

Судом з матеріалів справи встановлені наступні обставини:

31.12.2020 року розпорядженням Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області призначено ОСОБА_2 на посаду начальника відділу забезпечення діяльності міської ради шляхом переводу з посади першого заступника селищного голови Дублянської селищної ради, у зв`язку з ліквідацією селищної ради з 01.01.2021 року згідно із штатним розписом.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не припинення служби та звільнення з посади начальника відділу забезпечення діяльності Новокалинівської міської ради гр. ОСОБА_2 , як наслідок просить зобов`язати відповідача припинити службу в Новокалинівській міській раді Самбірського району Львівської області начальника відділу забезпечення діяльності

міської ради ОСОБА_2 та звільнити її з посади.

Судом не враховуються аргументи наведені позивачем про протиправність спірного наказу з наступних встановлених підстав згідно встановлених судом обставин та вимог законодавства:

Оскаржувана спірна бездіяльність є в причинному зв`язку та має правові наслідки для актів індивідуальної дії прийняття і звільнення з посади третьої особи, тобто у правовідносинах між третьою особою і відповідачем.

Позивачка не є учасником (суб`єктом) вищевказаних правовідносин, позивачка жодними належними та допустимими доказами не підтвердила те, що спірні правовідносини породжують для позивачки будь-які юридичні наслідки, а відтак і права на захист від застосування таких наслідків, тобто права на звернення з адміністративним позовом щодо їх оскарження.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Згідно із статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією та законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно із Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З позовної заяви вбачається, що позивачка вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не припинення служби та звільнення з посади начальника відділу забезпечення діяльності Новокалинівської міської ради гр. ОСОБА_2 , як наслідок просить зобов`язати відповідача припинити службу в Новокалинівській міській раді Самбірського району Львівської області начальника відділу забезпечення діяльності

міської ради ОСОБА_2 та звільнити її з посади.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Виходячи з наведеного, оскаржувана бездіяльність передбачає індивідуалізовані наслідки щодо звільнення третьої особи з посади, тобто по суті припинення трудових відносин.

На думку суду право на оскарження такої бездіяльності відповідача надано особі, прав, свобод та інтересів якої вона безпосередньо стосується. Позивачка жодним чином та доказами не обґрунтувала, саме в якій спосіб у випадку задоволення таких позовних вимог буде відновлено її права по охоронюваний законом інтерес. Визнання спірної бездіяльності протиправною не буде ефективним способом захисту відновлення прав та охоронюваного законом інтересу позивачки. Відповідно така бездіяльність не породжує для позивачки права на захист, тобто права на звернення до суду із цим позовом. На думку суду позивачка помилилась в обраному способі захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів, що по суті і є підставною для відмови в задоволені таких позовних вимог.

Подібні висновки Велика Палата Верховного Суду висловила, зокрема, в постановах від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18, від 09 квітня 2019 року у справі № 9901/611/18, від 21 серпня 2019 року у справі № 9901/283/19,від 12 травня 2021 року у справі № 9901/286/19 та інших.

Також суд враховує положення Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява N 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява N 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

З цих же по суті підстав, судом не враховуються аргументи позивачки.

Відповідно позовні вимоги задоволенню не підлягають повністю.

Відповідно до вимог ст. 139 КАС України, судові витрати на користь позивача не присуджуються.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 139, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Новокалинівського міського голову Юзвяка Богдана Осиповича (81464, Львівська область, Самбірський район, м. Новий Калинів, пл.. Авіації, 1А), за участю третьої особи: Начальника відділу забезпечення діяльності Новокалинівської міської ради Околович Ірини Степанівни (81464, Львівська область, Самбірський район, м. Новий Калинів, пл. Авіації, 1А) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Рішення складено в повному обсязі 07.10.2021 року.

Суддя Гавдик З.В.