Справа № 420/12392/21
Суддя: Токмілова Л.М.
Дата ухвалення: 2021-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

16.07.2021 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, у якій позивач просить:

- визнати протиправними дії Головного управління ДПС в Одеській області щодо нарахування ОСОБА_1 єдиного соціального внеску у сумі 37788,74 гривень;

- зобов`язати Головне управління ДПС в Одеській області скасувати нарахування ОСОБА_1 єдиного соціального внеску у сумі 37 788,74 гривен.

В обґрунтування позовної заяви, зазначено, що позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець 09.08.2001, взятий на податковий облік Головним управлінням ДПС в Одеській області (Приморська державна податкова інспекція) та постійно перебував на загальній системі оподаткування. Протягом всього періоду перебування в статусі фізичної особи-підприємця позивач підприємницькою діяльністю не займався, дохід не отримував, що підтверджується податковою звітністю. 20.05.2021 року позивач за власним рішенням припинив підприємницьку діяльність, номер запису: 001172305. В червні 2021 року з відомостей Кабінету платника податків позивачу стало відомо, що податковим органом йому нараховано суми єдиного соціального внеску у розмірі 37788,74 грн. починаючи з 2017 року. Позивач вважає безпідставним визначення контролюючим органом суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, що порушує вимоги ст. 6 та 19 Конституції України, міжнародні зобов`язання України, передбачені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист основоположних прав та свобод людини, моє конституційне право власності, передбачене статтею 41 Конституції України, а також положення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI

21.07.2021 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

18.08.2020 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач не погоджується з доводами позивача, адже станом на 31.01.2021 року в інтегрованій картці платника рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску у сумі 37788,74 грн. (за 2017 рік 8448,00 грн., 2018 рік 9828,72 грн., 2019 рік 11016,72 грн., за 2020 рік 8495,30 грн.). Згідно до вимог пункту 2 ч. першої ст. 7 та абзацу третього ч. восьмої ст. 9 Закону №2464 (у редакції Закону, що була чинною на 01.01.2017 року) ОСОБА_1 повинен був сплатити єдиний внесок у розмірі 8448 грн., нарахований за 2017 рік, в термін до 10 лютого 2018 року, як фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування. Впродовж 2018 року ОСОБА_1 повинен був сплачувати щоквартально єдиний внесок у розмірі 2457,18 грн., нарахований за календарний квартал, в термін до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (19.04.2018; 19.07.2018; 19.10.2018; 21.01.2019), за 2019 рік повинна була сплачувати щоквартально єдиний внесок у розмірі 2754,18 грн., нарахований за календарний квартал, в термін до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (19.04.2019; 19.07.2019; 19.10.2019; 21.01.2020). Впродовж 2020 року ОСОБА_1 повинен був сплачувати щоквартально єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, в термін до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (19.04.2020; 19.07.2020; 19.10.2020; 21.01.2021). Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом № 2464 є недоїмкою.

Справа розглянута у межах строків, встановлених КАС України, з урахуванням перебування судді Токмілової Л.М. у щорічній відпустці у період із 13.09.2021 по 06.10.2021 включно.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, суд встановив наступне.

09.08.2001 року ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, основний вид діяльності 45.32 Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів (а.с.10).

20.05.2021 року позивачем за власним рішенням припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця, дата запису; 20.05.2021 року, номер запису: 001172305 (а.с.10).

Судом з матеріалів справи встановлено, що Головним управлінням ДПС в Одеській області нараховано позивачу 37788,74 грн єдиного соціального внеску за 2017 рік 8448,00 грн; за 2018 рік 9828,72 грн за 2019 рік 11016,72 грн за 2020 рік 8495,30 грн.

10.06.2021 року ОСОБА_1 подано податкові декларації про майновий стан і доходи за 2017-2021 роки в який відсутня інформація щодо отриманого позивачем доходу (а.с.35-49).

Відповідно до наявних в матеріалах справи звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та сум нарахованого єдиного внеску за 2017-2021 роки, позивачем не здійснено нарахування єдиного внеску за вказані роки через відсутність доходу (а.с.51-64).

11.06.2021 року позивач звернувся до Головного управління ДПС в Одеській області із заявою, в якій просив скасувати нарахування ЄСВ у сумі 37788,74 грн так, як позивач постійно перебував на загальній системі оподаткування і не отримував дохід, та мав право у періоди, в яких не отримував дохід (прибуток), не зараховувати єдиний внесок, навіть у розмірі мінімального страхового внеску (а.с.12-13).

17.06.2021 року Головним управлінням ДПС в Одеській області на заяву позивача надано відповідь, в якій повідомлено, що згідно реєстраційних даних АІС ПБ ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку в Приморській ДПІ ГУ ДПС в Одеській області з 16.08.2001 року, як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування, стан платника з 20.05.2021 11 припинено, але не знято з обліку (КОР не пусті). Зареєстровано платником єдиного внеску з 16.08.2001 року. Заборгованість зі сплати єдиного внеску станом на 31.12.2020 року 35588,74 грн. Таким чином, у період до 20.05.2021 вищевказаний платник перебував у стані « 0» - платник за основним місцем обліку та не звертався до державного реєстратор за місцезнаходженням реєстраційної справи фізичної особи-підприємця із заявою про державну реєстрацію підприємницької діяльності 01.12.2020 року до податкового органу за основним місцем обліку не надходили. Крім того, звітність до податкового органу за період з 01 січня 2017 року по 31.12.2020 року була надана платником лише 10.06.2021 року. Згідно з даними АІС «Податковий блок» в ІКП відбулись наступні нарахування: за 2017 рік 8448,00 грн; за 2018 рік 9828,72 грн за 2019 рік 11016,72 грн за 2020 рік 8495,30 грн. У зв`язку з зазначеним, в ІКП ОСОБА_1 за технологічним кодом 71040000 виникла недоїмка зі сплати єдиного внеску за період 2017-2020 р.р. на суму 37788,74 грн від провадження підприємницької діяльності на загальній системі оподаткування. Враховуючи вищезазначене, Головне управління ДПС в Одеській області повідомило, що станом на 16.06.2021 року громадянину ОСОБА_1 необхідно сплатити заборгованість з єдиного внеску у сумі 37788,74 грн. (а.с.15-17).

Отже, предметом спірних правовідносин є нарахування відповідачем ОСОБА_1 37788,74 грн єдиного соціального внеску за період 2017-2020 років, який, на переконання позивача, не повинен нараховуватись так, як позивач за вказаний період перебував на загальній системі оподаткування, не отримував дохід, та мав право у періоди, в яких не отримував дохід (прибуток), незараховувати єдиний внесок, навіть у розмірі мінімального страхового внеску.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VІ в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону №2464-VI, особи, зазначені в пунктах 4 та 5-1 ч. 1 цієї статті звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до абзацу 1 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI, для платників, зазначених в пунктах 4 (крім фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5, 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Відповідно до абзацу 2 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI, в разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI, для платників, зазначених в пункті 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Тобто, відповідно до положень ст. 7 Закону №2464-VI для фізичних осіб - підприємців, незалежно від того на якій системі оподаткування перебуває такий підприємець, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць, не залежно від розміру отриманого доходу.

Відповідно до абзацу 3 ч. 8 ст. 9 Закону №2464-VI, платники єдиного внеску, зазначені в пунктах 4, 5, 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до абзацу 4 ч. 8 ст. 9 Закону №2464-VI, періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених в пунктах 4, 5 ч. 1 ст. 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. В разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону №2464-VI, єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Отже, переліченими нормами чинного законодавства встановлений безальтернативний обов`язок фізичної особи-підприємця регулярно сплачувати єдиний внесок з дати державної реєстрації підприємницької діяльності до дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності.

При цьому, з 01.01.2017 року, в разі неотримання доходу, за будь-яких умов, єдиний внесок має бути сплачений в розмірі не меншому розміру мінімального страхового внеску на місяць. Звільнені від обов`язкової сплати єдиного внеску тільки фізичні особи-підприємці, які отримують пенсію або соціальну допомогу.

Проте позивачем доказів того, що він підлягає звільненню від сплати єдиного внеску відповідно до Закону до суду не надано.

Суд зазначає, що Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 року по справі №440/2149/19 сформовано правовий висновок відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу.

При цьому, суд зазначає, що матеріали адміністративної справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що починаючи з 01.01.2017 за позивача єдиний внесок до бюджету України сплачував роботодавець, у зв`язку з чим позивач був би звільнений від його сплати.

Посилання позивача на те, що він не займається підприємницькою діяльністю, на думку суду, є безпідставними, оскільки в силу ч. 12 ст. 9 Закону №2464-VІ, єдиний соціальний внесок підлягає сплаті незалежно від здійснення підприємницької діяльності та фінансового стану платника.

Разом з цим, суд зазначає, що обов`язок сплати фізичною особою-підприємцем, яка тимчасово не отримує прибуток, єдиного внеску може бути припиненим як наслідок припинення статусу фізичної особи-підприємця або ж подання до контролюючого органу заяви про перехід на загальну систему оподаткування, що призведе до сплати єдиного внеску у залежність від отриманих доходів.

Відповідно до ч. 8 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 № 755-IV (далі - Закон № 755-IV), фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закон № 755-IV для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця подається один з таких документів: 1) заява про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням; 2) ксерокопія свідоцтва про смерть фізичної особи, судове рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця у зв`язку з її смертю, визнанням її безвісно відсутньою або оголошенням померлою.

Так, суд зазначає, що 20.05.2021 року позивачем за власним рішенням припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця. Тобто, у період часу з 09.08.2001 року по 20.05.2021 року позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, а відтак повинен був сплачувати у 2017-2020 роках єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки був зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань як фізична особа-підприємець.

Отже, позивач був платником єдиного внеску, а відповідач вправі обчислювати суми єдиного внеску, ненараховані і несплачені платником.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», орган доходів і зборів в порядку, за формою та в строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Згідно з ч.3 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України №449 від 25.04.2015 (далі - Інструкція), в разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та не сплачених сум єдиного внеску, такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, які зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), застосовує до такого платника штрафні санкції.

Відповідно до абзаців 1-4 пункту 3 розділу VI Інструкції, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки) якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину, що відповідно до пункту 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Судом встановлено, що позивач сплату єдиного внеску за визначений контролюючим органом період не здійснював.

Згідно ч. 2 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 16 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення недоїмки, штрафів, пені не застосовується.

Таким чином, суд дійшов висновку, що недоїмка зі сплати єдиного внеску в сумі є виключно наслідком неналежного виконання позивачем обов`язків, покладених на нього статтями 7, 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач мав всі законні підстави для нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а тому позовні вимоги за даним позовом є необґрунтованими та не належать до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно з п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням встановлення судом відсутності підстав для задоволення позовних вимог, у суду відсутні підстави для застосування положень ст. 139 КАС України та стягнення з відповідача судових витрат на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 255, 243-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя Токмілова Л.М.

.