Справа № 140/10522/21
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2021-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2021 року ЛуцькСправа № 140/10522/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - Луцький відділ ДВС у Луцькому районі) про визнання протиправною та скасування постанови від 09 вересня 2021 року ВП №51540270 про стягнення виконавчого збору.

В обґрунтування позову позивач вказала, що 01 липня 2016 року старший державний виконавець Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі - Луцький районний відділ ДВС ГТУЮ у Волинській області) Будь С.Л. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №51540270 з примусового стягнення коштів відповідно до судового наказу №2н-287/2010, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області про солідарне стягнення з боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь стягувача - Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» - Волинської філії (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк») кредитної заборгованості в розмірі 344600,13 грн, а також судових витрат в сумі 850,00 грн та 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою головного державного виконавця від 09 вересня 2021 року на підставі заяви стягувача виконавчий документ повернуто останньому відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» та того ж дня винесено спірну постанову про стягнення виконавчого збору у сумі 34548,01 грн, тобто у розмірі 10% від суми боргу, вказаного у виконавчому документі.

Позивач вважає постанову від 09 вересня 2021 року ВП №51540270 про стягнення виконавчого збору протиправною, зазначивши, що на час відкриття виконавчого провадження був чинним Закон України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон №606-XIV), який втратив чинність 05 січня 2017 року на підставі Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII). Враховуючи те, що державний виконавець не виніс постанову про стягнення з неї виконавчого збору під час дії Закону №606-XIV, то з урахуванням пункту 4 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII він був зобов`язаний виконавчі дії здійснювати відповідно до нового закону. При цьому положення статті 27 Закону №1404-VIII у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-VIII у редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року (розмір виконавчого збору у попередній редакції обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню).

Позивач вважає, що оскільки внесені Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» зміни до статті 27 Закону №1404-VIII погіршили її становище, а також з огляду на ту обставину, що виконавчою службою фактично не стягнуто з неї коштів за виконавчим документом, у відповідача не було правових підстав для стягнення виконавчого збору.

З наведених підстав позивач просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадженні у справі; судовий розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи з урахуванням §2 глави 11 розділу ІІ Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги не визнав та у задоволенні позову просив відмовити (а.с.18-20). В обґрунтування цієї позиції відповідач вказав, що частина третя статті 40 Закону №1404-VIII є спеціальною нормою, яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору. При цьому якщо стягувач звернувся із заявою про повернення виконавчого документу відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII, або у разі закінчення виконавчого провадження згідно з пунктом 9 частини першої статті 39 цього Закону, настають наслідки, які передбачені частиною третьою статті 40 Закону №1404-VIII: якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору. У свою чергу невинесення постанови про стягнення виконавчого збору під час дії Закону №606-XIV не звільняє боржника від стягнення виконавчого збору. Відповідач зауважив, що редакції Закону України «Про виконавче провадження» на момент відкриття виконавчого провадження та на момент закінчення і винесення постанови про стягнення виконавчого збору є ідентичними та передбачають, що виконавчий збір стягується з суми боргу, що підлягає примусовому виконанню.

У судовому засіданні 07 жовтня 2021 року представник позивача позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити повністю з підстав, наведених у позовній заяві; представник відповідача заперечив проти задоволення позову та просив у його задоволенні відмовити, покликаючись на доводи, наведені у відзиві на позов.

У судовому засіданні 07 жовтня 2021 року було оголошено перерву до 11:30 08 жовтня 2021 року.

Після перерви на підставі письмових заяв представників сторін від 07 жовтня 2021 року (а.с.34-35) та з урахуванням положень частини третьої статті 194, частини третьої статті 268, частини четвертої статті 229 КАС України, справу розглянуто судом у порядку письмового провадження та без фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом.

Суд, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

06 квітня 2010 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області видано судовий наказ №2н-287/2010 щодо стягнення солідарно з боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь стягувача ПАТ «Брокбізнес банк» - Волинської філії - кредитної заборгованості в розмірі 344600,13 грн, судових витрат в сумі 850,00 грн та 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а всього 345480,13 грн (а.с.30).

01 липня 2016 року старший державний виконавець Луцького районного відділу ДВС ГТУЮ у Волинській області Будь С.Л. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №51540270 з примусового виконання судового наказу від 06 квітня 2010 року №2н-287/2010 (а.с.4). Цією постановою боржнику встановлено семиденний термін з моменту відкриття виконавчого провадження для самостійного виконання судового наказу та попереджено про його примусове виконання зі стягненням виконавчого збору у випадку невиконання рішення в наданий для добровільного виконання строк.

Постановою головного державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Будя С.Л. від 08 липня 2020 року на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2019 року замінено стягувача ПАТ «Брокбізнесбанк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Депт Фінанс» (а.с.7), а постановою від 02 серпня 2021 року на підставі ухвали цього суду від 10 листопада 2020 року - на ОСОБА_2 (а.с.26).

За заявою стягувача від 01 вересня 2021 року головний державний виконавець Луцького відділу ДВС у Луцькому районі Будь С.Л. 09 вересня 2021 року виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.5). В цей же день прийнято також постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 34548,01 грн з посиланням на положення статей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.8).

Вважаючи постанову про стягнення виконавчого збору протиправною, позивач звернулася до суду.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» (Закон №606-ХІV, тут і надалі в редакції, чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження від 01 липня 2016 року ВП №51540270).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону №606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження, зокрема, на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно з частиною другою статті 25 Закону №606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

За текстом частин першої, третьої статті 27 Закону Закон №606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону №606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

За вимогами частини третьої статті 28 Закону №606-XIV постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Відповідно до частин шостої, восьмої статті 28 Закону №606-XIV у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Як установлено судом, позивач, яка є боржником у виконавчому провадженні №51540270, у строк, встановлений у постанові старшого державного виконавця Луцького районного відділу ДВС ГТУЮ у Волинській області від 01 липня 2016 року (протягом семи днів з моменту відкриття виконавчого провадження) для добровільного виконання судового наказу, борг не сплатила. Після закінчення цього строку розпочалося примусове виконання судового наказу.

Системний аналіз наведених вище норм Закону №606-XIV вказує на те, що на момент відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового наказу від 06 квітня 2010 року №2н-287/2010 та на момент закінчення строку для добровільного виконання виконавчого документа розмір виконавчого збору визначався, виходячи з 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (Закон №1404-VІІІ), та втратив чинність Закон №606-XIV (крім статті четвертої, яка втратила чинність через три місяці з дня набрання чинності Законом №1404-VIII).

Відповідно до пункту 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

За пунктом 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Зазначеною нормою Закону №1404-VІІІ вказано на порядок виконання та правового регулювання саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження», тому кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження має вчинятися (прийматися) на підставі того нормативно-правового акта, під час дії якого вона була розпочата.

Як визначено пунктом 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до статті 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частинами першою, другою статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року) визначено, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Між тим, Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28 серпня 2018 року, у частині другій статті 27 Закону №1404-VIII слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів». При цьому «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2475-VIII не містять особливостей введення в дію наведених змін, а тому відповідно нова редакція статті 27 Закону №1404-VIII підлягає застосуванню з 28 серпня 2018 року.

Тобто, після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується від суми боргу, яка підлягає стягненню (так само, як і під час дії Закону №606-XIV, коли примусове виконання за виконавчим документом у виконавчому провадженні №51540270 було розпочато).

Суд зазначає, що виконавче провадження №51540270 було відкрите під час дії Закону №606-XIV та продовжено під час дії Закону №1404-VIII. Законом №606-XIV, який був чинний станом на час відкриття виконавчого провадження ВП №51540270, стягнення виконавчого збору пов`язувалось з моментом невиконання виконавчого документа у встановлений державний виконавцем строк. Водночас винесення постанови від 09 вересня 2021 року ВП №51540270 по стягненню з ОСОБА_1 виконавчого збору здійснювалось на підставі Закону №1404-VIII.

Суд вважає хибним твердження позивача про те, що положення статті 27 Закону №1404-VIII у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували її відповідальність як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-VIII у редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року.

Суд звертає увагу, що як на момент відкриття виконавчого провадження (01 липня 2016 року), так і на момент винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору (09 вересня 2021 року), законодавцем було передбачено обов`язок державного виконавця стягнути виконавчий збір відповідно до суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Суд враховує, що порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом (частина п`ята статті 13 Закону №1404-VIII).

Разом з тим, Закон №1404-VIII не наділяє органи державної виконавчої служби повноваженнями приймати рішення про стягнення виконавчого збору у будь-який час та за будь-яких подій, а тому не винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору після закінчення семиденного строку на добровільне виконання за Законом №606-XIV зумовило необхідність прийняття такої постанови після повернення виконавчого документа стягувачу за Законом №1404-VIII (у редакції, чинній на момент вчинення такої дії).

Частиною п`ятою статті 27 Закону №1404-VIII передбачено окремі випадки, коли виконавчий збір не стягується. Зокрема, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, частинами п`ятою, дев`ятою статті 27 Закону №1404-VIII визначено вичерпний перелік випадків, у яких виконавчий збір не стягується, та серед них відсутній такий як подання стягувачем заяви про повернення виконавчого документа.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Згідно з частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з тим, що державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору (від 09 вересня 2021 року) за примусове виконання судового наказу №2н-287/2010, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 26 лютого 2010 року.

У межах цього виконавчого провадження державний виконавець вживав заходи щодо забезпечення виконання вказаного виконавчого документа, про що видно з інформації про виконавче провадження (09 березня 2017 року надіслано запити в органи реєстрації майнового стану; 09 березня 2017 року винесено постанову про арешт майна боржника; двічі було здійснено виїзди за адресою проживання боржника, однак майна на праві власності, на яке згідно із законом можливо звернути стягнення, не виявлено; також 02 серпня 2018 року винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника), проте стягнення коштів (заборгованості за судовим наказом) на користь стягувача фактично не було, навіть частково (а.с.21-27). Після другої заміни стягувача у виконавчому провадженні останній відкликав виконавчий документ, який відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII йому повернуто. Тобто, в межах цього виконавчого провадження державним виконавцем було вчинено дії, спрямовані на фактичне стягнення заборгованості щодо виконання виконавчого документа (направлення запитів до відповідних органів з метою встановлення наявності будь-якого майна, що зареєстроване за боржником та розшук майна боржника), що є заходами, які спонукають боржника до виконання своїх зобов`язань, передбачених виконавчим документом.

Відповідно до спірної постанови від 09 вересня 2021 року виконавчий збір (у розмірі 10 відсотків) державний виконавець розрахував на основі суми, що підлягала примусовому стягненню відповідно до судового наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області №2н-287/2010.

Закон №1404-VIII є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій. Натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802; у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2832/5; далі - Інструкція №512/5), розробленою відповідно до Законів №1403-VIII і №1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню.

Положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Норми частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

Вказані положення частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII кореспондуються з нормою абзацу четвертого пункту 8 розділу III Інструкції №512/5.

Зважаючи на те, що виконавче провадження було відкрито за правилами, передбаченими Законом №606-XIV (чинного на дату винесення постанови від 01 липня 2016 року ВП №51540270), то при визначенні розміру виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника, треба керуватися положеннями статті 28 Закону №606-XIV (чинного на той час). Ці положення, зміст яких написано вище, передбачають, з-поміж іншого, стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню (якщо йдеться про примусове виконання рішення майнового характеру).

Буквальний аналіз положень вказаної статті у зіставленні з обставинами цієї справи дає підстави стверджувати, що відсутність фактичного стягнення коштів в рамках примусового виконання згаданого виконавчого документа (який державний виконавець повернув стягувачу за його заявою), не заперечує наявності підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за цим (поверненим) виконавчим документом, що й було зроблено.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11 серпня 2021 року у справі №300/3260/20, у якій надано оцінку правовідносинам за подібних обставин: провадження у справі відкрито 03 жовтня 2016 року за нормами Закону №606-XIV, а спірна постанова про стягнення виконавчого збору прийнята 03 червня 2020 року за нормами Закону №1404-VIII - після повернення на підставі пункту 1 частини першої статті 37 цього Закону виконавчого листа стягувачу, при цьому стягнення заборгованості не відбулося, навіть частково. У справі №300/3260/20 Верховний Суд вказав на правильність стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

А тому твердження позивача про відсутність підстав для стягнення з неї виконавчого збору у зв`язку з тим, що фактичного стягнення за виконавчим документом здійснено не було, є безпідставними, оскільки сума виконавчого збору не залежить від вчинення державним виконавцем виконавчих дій, а стягується у розмірі 10 відсотків від загальної суми, яка підлягає стягненню за виконавчим документом.

При цьому суд вважає помилковими посилання позивача на правову позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 20 травня 2021 року у справі №640/32814/20, від 28 січня 2021 року у справі №420/769/19, від 22 січня 2021 року у справі №400/4023/19, від 21 січня 2021 року у справі №640/3430/19, від 12 серпня 2020 року у справі №1340/5053/18, від 28 жовтня 2020 року у справі №400/878/20, оскільки нормативне регулювання у цій справі та у справах, зазначених позивачем, здійснювалось різними редакціями Закону України «Про виконавче провадження». Надаючи оцінку правовідносинам, які виникли під час дії Закону №1404-VIII (у редакції до 28 серпня 2018 року), Верховний Суд вказав, що положення Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 28 серпня 2018 року) зменшували відповідальність боржника в порівнянні з нормами Закону, що врегулювали питання виконавчого збору, які були чинними з 28 серпня 2018 року, та суди дійшли висновку щодо скасування постанов про стягнення виконавчого збору, які мали бути прийняті в проміжок часу, коли діяла редакція Закону №1404-VIII (до 28 серпня 2018 року). Однак у розглядуваній справі правове регулювання на час відкриття виконавчого провадження (01 липня 2016 року) здійснювалось за Законом №606-XIV, а на час прийняття постанови про стягнення виконавчого збору (09 вересня 2021 року) - Законом №1404-VIII, й обидві редакції визначали, що розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків суми, що підлягала примусовому стягненню, а не від фактично стягнутої суми.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, а також з урахуванням правових висновків Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №300/3260/20, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 271, 272, 287 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому району Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (43025, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Винниченка, 27А, ідентифікаційний код юридичної особи 35041407) про визнання протиправною та скасування постанови відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його складення шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ж.В. Каленюк