Справа № 440/4971/21
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 р.Справа № 440/4971/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.06.2021, головуючий суддя І інстанції: К.І. Клочко, м. Полтава, повний текст складено 23.06.21 року по справі № 440/4971/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якій просив суд першої інстанції:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо невиплати до 25 березня 2021 року пенсіонеру ОСОБА_1 відповідно до його вимоги в порядку статті 625 Цивільного кодексу України інфляційне збільшення за час прострочення частини пенсійних виплат за період з 5 січня 2018 року по 8 вересня 2020 року в розмірі 1405,77 грн. та три проценти річних від простроченої суми пенсійних виплат в розмірі 804,75 грн., які обраховані з розміру 11 505,42 грн. пенсійних виплат, що мали бути виплачені протягом періоду з січня 2018 року по жовтень 2018 року та які неправомірно не нараховані та не виплачені у визначений законодавством строк, право на отримання яких позивачем підтверджено постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №1640/2500/18;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області інфляційне збільшення за час прострочення пенсійних виплат у розмірі 1405,77 грн. та трьох процентів річних від простроченої суми пенсійних виплат у розмірі 804,75 грн.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 18.03.2021 року він звернувся до відповідача 18.03.2021 через ВЕБ-Портал Електронних Послуг Пенсійного фонду України (номер звернення - ВЕБ-16001-Ф-С-21-026197) відповідно до статті 625 ЦК України з вимогою (Додаток №6): виплатити до 25.03.2021 інфляційне збільшення за весь час прострочення пенсійних виплат в розмірі - 1405,77 гри., три проценти річних від простроченої суми пенсійних виплат в розмірі - 804,75 грн., які обраховані з розміру пенсійних виплат за період з січня 2018 року по 23 жовтня 2018 року та які неправомірно ненараховані та невиплачені у визначений законодавством строк, що підтверджено постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2018 по справі № 1640/2500/18. Вказує, що до теперішнього часу відповідач дану вимогу не виконав, визначені розміри інфляційного збільшення та три проценти річних - не виплатив. Вважає, що викладене є свідченням того, що відповідач вчинив протиправну бездіяльність в питанні виконання свого обов`язку у відповідності до вимог статті 625 ЦК України щодо сплати йому за його вимогою встановленого індексу інфляції за весь час прострочення пенсійних виплат в розмірі - 1405,77 грн., а також три проценти річних від простроченої суми пенсійних виплат в розмірі - 804,75 грн. З огляду на зазначену протиправну бездіяльність відповідача та з метою захисту і відновленню свого порушеного права та інтересу він звернувся з даним позовом до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Позивач, ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 у справі №440/4971/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та стягнення встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виплати частини пенсійних виплат, а також три проценти річних від простроченої суми - скасувати. Ухвалити у справі №440/4971/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, яке ухвалено при неправильному застосуванні норм матеріального та порушенні норм процесуального права, зазначаючи, що суд неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, а викладені в ній висновки відповідають обставинам справи та суперечать висновкам щодо застосування норм права, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду. Вказує, що 18.03.2021 року він звернувся до відповідача через ВЕБ-Портал Електронних Послуг Пенсійного фонду України (номер звернення - ВЕБ-16001-Ф-С-21-026197) відповідно до статті 625 ЦК України з вимогою (Додаток №6): виплатити до 25.03.2021 інфляційне збільшення за весь час прострочення пенсійних виплат в розмірі - 1405,77 гри., три проценти річних від простроченої суми пенсійних виплат в розмірі - 804,75 грн., які обраховані з розміру пенсійних виплат за період з січня 2018 року по 23 жовтня 2018 року та які неправомірно ненараховані та невиплачені у визначений законодавством строк, що підтверджено постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2018 по справі № 1640/2500/18. Вказує, що відповідач дану вимогу не виконав, визначені розміри інфляційного збільшення та три проценти річних - не виплатив. Вважає, що відповідач вчинив протиправну бездіяльність в питанні виконання свого обов`язку у відповідності до вимог статті 625 ЦК України щодо сплати йому за його вимогою встановленого індексу інфляції за весь час прострочення пенсійних виплат в розмірі - 1405,77 грн., а також три проценти річних від простроченої суми пенсійних виплат в розмірі - 804,75 грн. Зазначає, що постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2018 у справі №1640/2500/18 підтверджено наявність між сторонами правовідносин, які виникли на підставі Постанови №103, із виплати позивачу пенсії в належному розмірі 77% відповідних сум грошового забезпечення у встановлених Постановою КМУ №988 розмірах, а тому таке зобов`язання є грошовим. Враховуючи юридичну природу цих правовідносин як грошових зобов`язань, вважає, що на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати позивачу пенсії в повному належному розмірі та строки, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за період невиплати пенсії в належному розмірі, виходячи із сум відповідних недоплат. Зазначає, що з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) щодо застосування положень статті 625 ЦК України у спорі, який є тотожним спору в даній справі, наявні підстави констатувати, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2018 у справі №1640/2500/18, якою зобов`язано відповідача обчислити розмір пенсії за вислугу років ОСОБА_1 при проведенні перерахунку його пенсії з 01.01.2016 у розмірі 77% відповідних сум грошового забезпечення та провести виплату донарахованих сум. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати позивачеві пенсії в належному розмірі у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Зазначає, що Законом №2050-ІІІ передбачена виключно компенсацію шляхом застосування при її розрахунку індексу інфляції. Цим Законом компенсація трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості взагалі не передбачено. Посилається, що Закон №2050-ІІІ не містить правової норми, яка б обмежувала його право на застосування приписів статті 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача інфляційного збільшення за час прострочення виплати частини пенсійних виплат та три проценти річних від простроченої суми пенсійних виплат.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу у відповідності до ст.304 КАС України.

05.10.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про апеляційний розгляд справи за відсутності апелянта, в якому просив апеляційний розгляд справи №440/4971/21 здійснити за його відсутності.

Відповідач про дату час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений заздалегідь та належним чином.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ч.4 ст.229 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року у справі №1640/2500/18 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року скасовано в частині, якою судом відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_1 про: визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо обчислення розміру пенсії за вислугу років ОСОБА_1 при проведенні перерахунку пенсії з 01 січня 2016 року в розмірі 70% відповідних сум грошового забезпечення; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію у розмірі 77% грошового забезпечення з 1 січня 2016 року, з прийняттям нового судового рішення, яким: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо обчислення розміру пенсії за вислугу років ОСОБА_1 при проведенні перерахунку пенсії з 01 січня 2016 року в розмірі 70% відповідних сум грошового забезпечення; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області обчислити розмір пенсії за вислугу років ОСОБА_1 при проведенні перерахунку його пенсії з 1 січня 2016 року у розмірі 77% відповідних сум грошового забезпечення та провести виплату донарахованих сум. В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року по справі 1640/2500/18 залишено без змін.

08 листопада 2018 року відповідачем здійснено нарахування позивачеві суми у розмірі 1485,80 грн., що підтверджується витягом з системи перерахунків та виплати пенсії, решта суми у розмірі 11505,42 грн. перераховано позивачу 08.09.2020 року.

18.03.2021 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою, в якій просив виплатити до 25.03.2021 інфляційне збільшення за весь час прострочення пенсійних виплат у розмірі 1405,77 грн, три проценти річних від простроченої суми пенсійних виплат в розмірі 804,75 грн, які обраховані з розміру пенсійних виплат за період з січня 2018 року по 23 жовтня 2018 року та які неправомірно ненараховані і невиплачені у визначений законодавством строк, що підтверджено постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2018 у справі №1640/2500/18.

05.05.2021 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області надійшов лист № 1600-0404-8/32571, яким ОСОБА_1 було відмовлено у сплаті інфляційних витрат та 3% річних.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати до 25 березня 2021 року пенсіонеру ОСОБА_1 відповідно до його вимоги в порядку статті 625 Цивільного кодексу України інфляційне збільшення за час прострочення частини пенсійних виплат за період з 5 січня 2018 року по 8 вересня 2020 року в розмірі 1405,77 грн. та три проценти річних від простроченої суми пенсійних виплат в розмірі 804,75 грн., які обраховані з розміру 11 505,42 грн. пенсійних виплат, що мали бути виплачені протягом періоду з січня 2018 року по жовтень 2018 року та які неправомірно не нараховані та не виплачені у визначений законодавством строк, право на отримання яких позивачем підтверджено постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №1640/2500/18, звернувся до суду з позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

Колегія суддів зазначає, що вимоги позивача фактично стосуються стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області інфляційного збільшення за час прострочення пенсійних виплат у розмірі 1405,77 грн. та трьох процентів річних від простроченої суми пенсійних виплат у розмірі 804,75 грн.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем є правовідносинами у сфері соціального захисту громадян України та регулюються відповідними нормами пенсійного законодавства.

Відповідач у даній справі - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, як суб`єкт владних повноважень, наділений владними управлінськими функціями, а правовідносини, які виникли між сторонами, є публічно-правовими та такими, що виникли з приводу соціальних гарантій.

Отже, з огляду на характер правовідносин, що виникли між сторонами, зміст прав та обов`язків у цих правовідносинах і їх суб`єктивний склад, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що у цій справі між сторонами виник публічно-правовий спір щодо нарахування, сплати та перерахунку пенсійних виплат, який підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

За змістом частини 3 ст.11 та частини 1 ст.13 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині 1 ст.509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною 2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин 2 та 3 ст.11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Поряд з цим, стягнення інфляційних втрат регулюється ст.625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи приписи наведених вище норм права, а також з огляду фактичні обставини у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачем, як суб`єктом владних повноважень; відсутність цивільно-правових порушень з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Отже, в даному випадку Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні ст. 625 ЦК України, а тому положення ст.625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Наведений вище висновок узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі №2а-11853/10/1570.

Відповідно доводи апеляційної скарги про те, що оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати позивачеві пенсії в належному розмірі у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є необґрунтованими.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції у постанові від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц Великою Палатою Верховного Суду було сформовано висновок, відповідно до якого приписи ст. 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.

Так, приписами ч.2 ст.46 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. При цьому компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

У зв`язку з наведеною вище нормою колегія суддів зазначає, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, унормовані саме спеціальним законодавством, яке підлягає застосуванню у спорах, зокрема з приводу з приводу нарахування, сплати та перерахунку пенсійних виплат, а саме Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (далі по тексту - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі по тексту - Порядок № 159).

Також, зміст норм ст.ст.3, 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05.06.2012 року №4901-VI визначає, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Тобто, у випадку якщо державний орган не може виконати рішення суду, виконання рішення суду покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування, і випадку якщо останній протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, але таким органом в спірних правовідносинах не є Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.

При цьому, щодо посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 по справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18) та перевагу цього рішення над висновками Верховного Суду на які здійснено посилання судом першої інстанції в оскаржуваному рішення, то колегія суддів відхиляє такі посилання, оскільки питання пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів (пенсійних виплат) у випадку порушення встановлених строків їх виплати, унормовані саме спеціальним законодавством, яке зазначено вище, і в даному спірні правовідносини, які були предметом розгляду наведеної справи, що розглядалася Великою Палатою Верховного Суду не стосувалася спору щодо пенсійних виплат.

В даному випадку є спеціальне регулювання правовідносин, пов`язаних зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів (пенсійних виплат) у випадку порушення пенсійним органом встановлених строків їх виплати, це є адміністративні норми, які підлягають застосуванню у спорі з суб`єктом владних повноважень (в даній справі пенсійний орган).

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що Закон №2050-ІІІ не містить правової норми, яка б обмежувала моє право на застосування приписів статті 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача інфляційного збільшення за час прострочення виплати частини пенсійних виплат та три проценти річних від простроченої суми пенсійних виплат, то колегія суддів відхиляє такі доводи, оскільки з урахуванням вже наведених вище висновків спірні правовідносини унормовані саме приписами спеціального законодавства, яке і підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, а не приписи наведеної норми ЦК України.

При цьому, колегія суддів також звертає увагу, що наведеною вище постановою Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 по справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18), на яку посилається скаржник, а саме її п.17, визначено, що дія ст.625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань, тобто передбачається, що в окремих випадках, коли того потребують спірні правовідносини застосовуються не приписи цієї статті ЦК України, а норми спеціального законодавства.

Окрім того, колегія суддів також враховує те, що з матеріалів справи вбачається, що позивач скористався правом на компенсацію втрати частини доходів, шляхом звернення до суду з позовом про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати донарахованого 8 листопада 2018 року на підставі постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №1640/2500/18 розміру пенсії, а саме: за період з 1 січня 2018 року по 8 вересня 2020 року з розміру 1181,02 грн.; за період з 1 лютого 2018 року по 8 вересня 2020 року з розміру 1181,02 грн.; за період з 1 березня 2018 року по 8 вересня 2020 року з розміру 1181,02 грн.; за період з 1 квітня 2018 року по 8 вересня 2020 року з розміру 1181,02 грн.; за період з 1 травня 2018 року по 8 вересня 2020 з розміру 1181,02 грн.; за період з 1 червня 2018 року по 8 вересня 2020 року з розміру 1181,02 грн.; за період з 1 липня 2018 року по 8 вересня 2020 року з розміру 1181,02 грн.; за період з 1 серпня 2018 року по 8 вересня 2020 року з розміру 1181,02 грн.; за період з 1 вересня 2018 року по 8 грудня 2020 року з розміру 1181,02 грн.; за період з 1 жовтня 2018 року по 8 вересня 2020 року з розміру 876,24 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 у справі №440/2104/21 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 1 січня 2018 року по 8 вересня 2020 року компенсацію втрати частини доходів з огляду на порушення термінів виплати пенсії, донарахованої на підставі постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №1640/2500/18, відповідно до вимог Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21 лютого 2001 року. В решті позовних вимог відмовити.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2021 року (набрала законної сили 30.06.2021) апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 по справі №440/2104/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії повернуто скаржнику.

Відповідно доводи апеляційної скарги про те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 у справі №440/2104/21 є не чинним та не породжує ніяких правових наслідків для сторін даного провадження, а відтак і не призвело до реалізації ним прав на отримання компенсації відповідно до Закону №2050-ІІІ, є безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість вимог апеляційної скарги позивача, а тому остання підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність бездіяльності, що є предметом оскарження у даній справі.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні суду.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін

З урахуванням вимог ст.139 КАС України, відсутні правові підстави для розподілу судових витрат у даній справі.

Оскільки, відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, і дана справа відноситься до справ незначної складності,, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 по справі № 440/4971/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 11.10.2021 року