Справа № 640/28449/20
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2021-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Строяновської О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головне управління Державної казначейської служби України в місті Києві, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, апелянт, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головне управління Державної казначейської служби України в місті Києві (далі - третя особа, ГУ ДКСУ в м. Києві), про визнання дій протиправними щодо неповернення йому помилково сплаченої суми збора на обов`язкове державне пенсійне страхування та зобов`язання сформувати і подати до третьої особи подання про повернення такої суми.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у поверненні помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з підстав неможливості підтвердження інформації щодо придбавання житла вперше та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що він як особа, що вперше придбала житло згідно договору купівлі-продажу квартири від 17 березня 2015 року, звільнений від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування. а суд помилково застосував до даних правовідносин строк у 1095 днів, визначений приписами Податкового кодексу України для повернення сум помилково сплаченого грошового зобов`язання.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наголошує, що судове рішення є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з огляду на таке.

Судом установлено, що позивач на підставі договора купівлі-продажу від 17 березня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 777, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г., придбав квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв.м.

Право власності позивача зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17 березня 2015 року, що підтверджується копією відповідного витяга.

При укладенні договора, згідно з вимогами пункту 153 постанови Кабінета Міністрів України від 03 листопада 1998 року №1740 «Про затвердження порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій», позивачем 17 березня 2015 року сплачено 12652,00 гривень пенсійного збора з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.

21 вересня 2020 року позивач звернувся із заявою до відповідача щодо повернення сплаченого збору на обов`язкове пенсійне страхування.

Листом від 19 жовтня 2020 року № 2600-0502-8/148098 відповідач повідомив позивача, що правові підстави для повернення коштів збору з операцій купівлі-продажу нерухомого майна відсутні з підстав неможливості підтвердження інформації щодо придбавання житла вперше.

Зазначене слугувало підставою для звернення позивача до суду з вимогою про зобов`язання відповідача звернутися до казначейства із поданням про повернення сплаченого збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача сформувати і подати до третьої особи подання про повернення суми збора на обов`язкове державне пенсійне страхування, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для повернення помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є звернення особи до територіального органу Пенсійного фонду з відповідною заявою протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми. Оскільки позивачем сплачено збір на обов`язкове державне пенсійне страхування 17 березня 2015 року, тому він мав право звернутися з такою заявою у строк до 16 березня 2018 року, проте, звернувся лише 21 вересня 2020 року, тобто з пропущенням встановленого строку. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що відповідачем помилково розглянуто заяву позивача по суті, адже така мала бути залишена без розгляду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» від 26 червня 1997 року № 400/97-ВР платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Згідно із пунктом 151 Порядка сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого постановою Кабінета Міністрів України від 03 листопада 1998 року №1740, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Пунктом 153 зазначеного Порядка встановлено, що нотаріальне посвідчення або реєстрація на біржі договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.

Аналіз наведених норм свідчить, що нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється лише за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з таких операцій, однак, громадяни, які придбавають житло вперше, не є платниками цього збора.

Верховний Суд в постановах від 30 січня 2018 року у справі № 819/1498/17 та від 31 січня 2018 року у справі № 819/1667/17 висловив аналогічну правову позицію.

До того ж в постанові від 03 липня 2018 року у справі № 819/33/17 Верховний Суд дійшов правового висновку, що за відсутності відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше саме держава в особі Пенсійного фонду України як уповноваженого суб`єкта владних повноважень зобов`язана доводити той факт, що у кожному конкретному випадку особа, що зобов`язана сплачувати збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше. Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.

Відсутність в Україні єдиної системи реєстрації прав на нерухоме майно та позбавлення можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень встановити придбання квартир конкретною особою вперше не може ставитись в провину особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами.

Як свідчать матеріали справи, у цій справі будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження позивача про придбання ним житла вперше, чи підтверджували б реєстрацію на праві приватної власності за ним будь-якого іншого нерухомого майна та свідчили б про відсутність у нього права на звільнення від сплати збору, відповідачем не надано, а судом не встановлено.

У свою чергу, процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії, визначена Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787 (далі - Порядок № 787).

Пунктом 5 цього Порядка передбачено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету.

Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінета Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку, зокрема, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Оскільки повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а таким органом є Пенсійний фонд України, то саме на відповідача покладено обов`язок щодо формування та надання до органів Державної казначейської служби подання про повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 813/1126/17.

Відповідно до Порядку казначейського обслуговування доходів та інших надходжень державного бюджету, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 січня 2013 року № 43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 лютого 2013 року за № 291/22823, органи Державного казначейства України у процесі казначейського обслуговування державного бюджету за доходами та іншими надходженнями формують розрахункові документи і здійснюють повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету та здійснюють безспірне списання коштів державного бюджету на підставі виконавчого документа у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як установлено судом з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 230536873 від 01 листопада 2020 року, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, посвідчений 17 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа Магомедовою М.Г. та зареєстрований у реєстрі за № 777, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №9068134 від 17 березня 2015 року. У Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості щодо фізичної особи ОСОБА_1 відсутні.

Щодо висновку місцевого суду про пропуск позивачем строку звернення до територіального органу Пенсійного фонду, то колегія суддів звертає увагу на те, що ані Порядком №787, ані Законом України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» не визначено граничного строку на звернення фізичної особи із заявою до відповідного органу про повернення помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Орім того, відповідно до пункту 43.1 статті 43 Податкового кодексу України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

За змістом пункту 43.3 статті 43 Податкового кодексу України обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

Таким чином, порядок повернення помилково та/або надміру сплачених грошових коштів, визначений статтею 43 Податкового кодексу України, стосується сум грошового зобов`язання платника податків.

Підпункт 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України містить визначення грошового зобов`язання, яким є сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

В той же час, за пунктом 1.3 статті 1 Податкового кодексу України цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

З аналізу наведених норм вбачається, що збір на обов`язкове державне пенсійне страхування не є грошовим (податковим) зобов`язанням платника податку, а тому застосування механізму повернення помилково та/або надміру сплачених сум грошового зобов`язання до даних відносин, та граничних строків звернення із заявою про повернення таких сум, є помилковим та таким, що суперечить нормам податкового законодавства та Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування».

До того ж у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 822/553/17 Верховний Суд дійшов правового висновку, що позовна вимога про стягнення пені на суму несвоєчасно відшкодованого податку на додану вартість з Державного бюджету України може бути заявлена в межах строку, встановленого пунктом 102.5 статті 102 Податкового кодексу України для подання заяви про відшкодування надміру сплачених грошових зобов`язань, тобто протягом 1095 днів. Оскільки контролюючі органи наділені правом стягнення з платників податків податкового боргу та пені, нарахованої на нього, протягом 1095 днів, то для цілей забезпечення принципів справедливості, рівності і балансу у відносинах між платниками і державою аналогічне право на стягнення пені протягом 1095 днів повинно бути забезпечено і для платників податків.

Встановлені колегією суддів обставини та висновки щодо строків звернення до органу Пенсійного фонда з вимогою про повернення позивачу помилково сплаченої суми збора на обов`язкове державне пенсійне страхування у даній справі, є підставами для аналогічного висновку щодо строку звернення органу Пенсійного фонду з вимогою про стягнення з платників податків збора на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Оскільки органи Пенсійного фонду необмежені строком звернення про стягнення з платників податків збора на обов`язкове державне пенсійне страхування, то для цілей забезпечення принципів справедливості та рівності аналогічне право на стягнення з Державного бюджету помилково сплаченої суми збора на обов`язкове державне пенсійне страхування необмеженого строком повинно бути забезпечено і для платників податків.

Таким чином, доводи місцевого суду про те, що вимоги про зобов`язання сформувати подання про повернення позивачу помилково сплаченої суми збора на обов`язкове державне пенсійне страхування можуть бути пред`явлені в межах 1095 днів, є необґрунтованими.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем трирічного строку на звернення із заявою до відповідача про повернення сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомості.

Виходячи із встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що позивач звільнений від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування як такий, що придбав житло вперше, а тому сплачений ним збір на обов`язкове державне пенсійне страхування за наслідками укладання договору купівлі-продажу квартири підлягає поверненню, і як наслідок, дії відповідача щодо відмови у поверненні такої суми є протиправними, що є підставою для задоволення позову в повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15 липня 2021 року у справі № 826/4759/17, від 30 вересня 2019 року у справі №819/1727/16 та від 14 листопада 2019 року у справі №819/442/17.

Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і ухвалити нове судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що зумовило неправильне вирішення справи.

Частиною 1 та 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 6 цієї правової норми закріплено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов підлягає задоволенню, а згідно наявних у справі платіжних доручень позивачем за його подання та подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у загальному розмірі, визначеному положеннями Закону України «Про судовий збір», 2102,00 грн., відповідна сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 33, 34, 139, 243, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо не звернення до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві із поданням про повернення сплаченого ОСОБА_1 збора на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна в розмірі 12652,00 грн.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) сформувати та подати до Головного у правління Державної казначейської служби України у місті Києві подання про повернення сплаченого ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) збора на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна в розмірі 12652 (дванадцять тисяч шістсот п`ятдесят дві) гривні 00 коп. відповідно до квитанції від 17 березня 2015 року №ПН 91017.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у загальній сумі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька