Справа № 640/5222/21
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2021-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2021 року м. Київ № 640/5222/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Бояринцевої М.А., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа, Державної міграційної служби України яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області
пропро визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі - третя особа) та просить суд:

- визнати протиправними дії Державної міграційної служби України, яким відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21.01.2021 №05-21, яким відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України скасувати рішення, яким відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та повторно перевірити викладені в заяві факти про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що ним до заяви-анкети було надано достатньо документів, що підтверджують його побоювання за своє життя та здоров`я в країни походження за релігійними ознаками. На переконання ОСОБА_1 , третьою особою формально відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відповідачем, в свою чергу, не перевірено всіх обставин, які викладені у скарзі на таке рішення, що вказує на його протиправність.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому останній стверджує про правомірність прийнятого ним рішення. ДМС України вказує, що наведені позивачем нові обставини стати жертвою переслідування в країні його походження не знайшли свого підтвердження. Представником відповідача подано також належним чином засвідчену копію матеріалів особової справи ОСОБА_1 .

Представником третьої особи письмових пояснень по суті позовних вимог не надано.

Розглянувши подані матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд звертає увагу на наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Ніамей, Республіка Нігер, за національністю - сонгай, сповідує християнство, громадянин Республіки Нігер, перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2

28.02.2017 позивач отримав повідомлення Управління Державної міграційної служби України в м. Києві №30 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві №89 від 24.02.2017 року.

Позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі відсутності умов, передбачених пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.06.2019, яка залишена без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2019 у справі №826/3357/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування відмови Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві в оформленні документів гр. Республіки Нігер ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовлено повністю.

Надалі, 12.08.2020 ОСОБА_1 повторно звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідком розгляду заяви від 12.08.2020, проведення співбесіди від 19.08.2020, третьою особою складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.09.2020, у якому зазначено про доцільність прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заява позивача є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, визначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - висновок).

На підставі висновку відповідно до частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області прийнято наказ від 02.09.2020 №309 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту», яким наказано відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Нігер ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - наказ №309).

Не погоджуючись із наказом №309 позивачем подано скаргу до Державної міграційної служби України, за наслідком якої відповідачем складено висновок за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.01.2021, у якому зазначено про доцільність відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відхилити скаргу гр. Республіки Нігер ОСОБА_1 на рішення ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - висновок від 21.01.2021).

На підставі висновку від 21.01.2021 Державною міграційною службою України відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», підпункту «б» пункту 8.3 розділу VIII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 №649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 прийнято рішення від 21.01.2021 №05-21, яким відхилено скаргу громадянина Республіки Нігер ОСОБА_1 від 18.09.2020 на наказ ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області від 02.09.2020 №309 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Нігер ОСОБА_1 (далі - оскаржуване та/або спірне рішення).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

У відповідності до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 2 Закону № 3671-VI визначено, що питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно із частиною 1 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В силу вимог статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

За правилами частини 1 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до положень частин 1-4 статті 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім`єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви.

За бажанням заявника участь у попередньому розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бере адвокат. Призначення адвоката для надання правової допомоги заявникові здійснюється в установленому порядку.

Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно із частинами 6-8 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

У відповідності до частини 1 статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці (ч. 5 ст. 12 Закону № 3671-VI).

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом МВС України від 07.09.2011 №649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 прийнято рішення від 21.01.2021 №05-21 (далі - Правила).

Згідно із пунктами 8.1-8.3 розділу VIII Правил ДМС відповідно до статті 12 Закону ДМС здійснює розгляд скарг на рішення його територіальних органів: а) про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі надходження до ДМС скарги на рішення територіального органу ДМС структурний підрозділ з питань біженців ДМС: а) реєструє скаргу в журналі реєстрації скарг на рішення територіального органу ДМС (додаток 35); б) витребовує особову справу заявника від територіального органу ДМС, що ухвалив оскаржене рішення; в) після отримання матеріалів особової справи заявника розглядає скаргу із дотриманням вимог, встановлених частинами шостою та сьомою статті 12 Закону; г) готує висновок за результатами розгляду скарги, в якому обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

За результатами розгляду скарги ДМС в межах строку, передбаченого частиною п`ятою статті 12 Закону, приймає одне з таких рішень: а) про задоволення скарги та скасування рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) про залишення скарги без розгляду.

У лівій частині першого аркуша рішення передбачається місце для фотокартки заявника або відцифрованого зображення його обличчя, яке може виконуватися способом принтерного друку.

Рішення, передбачені пунктом 8.3 цього розділу, оформлюються рішенням ДМС (додаток 36), реєструються в журналі реєстрації рішень про розгляд скарг (додаток 37) та надсилаються разом з особовою справою заявника у встановленому порядку до відповідного територіального органу ДМС (п. 8.3 розділу VIII Правил).

В той же час, особа, яка отримала повідомлення про відхилення скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використала права на його оскарження до суду протягом п`яти робочих днів, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (ч. 9 ст. 12 Закону № 3671-VI).

Як вже було вказано судом вище, 28.02.2017 позивач отримав повідомлення Управління Державної міграційної служби України в м. Києві №30 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві №89 від 24.02.2017 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.06.2019, яка залишена без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2019 у справі №826/3357/17 в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування відмови Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві в оформленні документів гр. Республіки Нігер ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовлено повністю.

У наведених рішеннях суди зазначили, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Ніамей, за національністю - нігерієць, сповідує християнство, неодружений, дітей немає, республіку Нігер залишив легально у вересні 1990 року, скориставшись повітряним транспортом прямуючи до Москви транзитом через Туніс та Париж. З Москви, скориставшись залізничним транспортом сполученням Москва - Київ, перетнув кордон з Україною.

Документи, які посвідчують особу - відсутні, а саме паспорт в листопаді 1996 року було відіслано до Республіки Нігер в зв`язку із закінченням його строку дії, але новий паспорт заявник так і не отримав.

На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на території України перебував нелегально. Позивач звернувся до органів міграційної служби України повторно. До міграційних служб інших країн не звертався.

Основними мотивами звернення за захистом позивач зазначає політичні та релігійні причини, оскільки він з власної ініціативи прийняв християнство.

Крім того, позивач зазначив, що покинув країну походження у зв`язку з тим, що в 1989 році було придушення студентського руху, тому він вирішив покинути Республіку Нігер в вересні 1990 року.

В межах адміністративної справи №826/3357/17 судом встановлено, що в Республіці Нігер відсутній збройний конфлікт, що дає підстави вважати про відсутність загроз життю та здоров`ю позивачу внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту у випадку його повернення до Республіки Нігер.

Шостий апеляційний адміністративний суд звернув увагу на те, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачем не надано жодних відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та доказів, що підтверджують переслідування саме заявника.

Між тим, під час повторного (втретє) звернення позивача до органів міграційної служби він вказував, що його побоювання повернення до країни походження в тому, що він прийняв рішення відмовитися від ісламського віросповідання та прийняв християнську віру. На підтвердження наявності обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідування в країні походження позивач надав документи, зокрема, листи від брата ОСОБА_5 про те, що християни в Республіки Нігер перебувають у складній ситуації.

Під час співбесіди 19.08.2020 позивач повідомив, що новими обставинами, які змусили його звернутися повторно із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стала масштабна небезпека в Нігері, що підтверджується картою, а також отримані ним листи від брата із описом загальної ситуації та небезпеки для християн в Нігерії загалом в країні, так і для нього конкретно. Позивач вказував, що інформацію про ситуацію в країні громадянської належності він отримує з газет, які публікують в Інтернеті, а також від брата.

ОСОБА_1 у позовній заяві вказує, що третьою особою оцінка вказаним доводам надана формально, не враховано відомості про ситуацію в країні походження щодо християнства, які були надані позивачем.

Суд надаючи оцінку наявності/відсутності ознак протиправності спірного рішення враховує наступне.

Згідно із Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29.04.2004) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Крім того, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти , які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Судом встановлено, що під час попереднього звернення позивача до органу міграційної служби у 2017 році він вказував причини звернення - зміну віросповідання з мусульманської на християнську. Вказані причини звернення є аналогічними тим підставам, які були зазначені позивачем під час звернення від 12.08.2020.

Між тим, обставини зазначення позивачем можливих утисків, переслідування тощо за релігійною ознакою були дослідженні судом в межах адміністративної справи №826/3357/17 та не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до статті 9 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU від ] 3.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту», щоб розглядатися як акт переслідування у значенні ст. 1 (Л) Конвенції про статус біженця від 1951, дії агента переслідування повинні бути достатньо серйозними за своїм характером або повторюваністю, щоб являти собою грубе порушення основних прав людини, тобто завдана особі шкода має сягати рівня небезпеки самого існування або втрати нею свободи.

Європейський суд з прав людини визначив, що сама лише ймовірність зазнати поганого поводження у зв`язку з неврегульованою ситуацією в запитуючій країні не спричиняє порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі "Вільвараджа та інші проти Сполученого Королівства" (Vilvarajah and Others v. the United Kingdom) від 30.10.1991, п. 111, і ухвала "Фатган Катані та інші проти Німеччини" (Fatgan Katani and Others v. Germany) (ухвала), № 67679/01, від 31.05.2001).

Верховний Суд у своїй постанові від 02.07.2020 у справі № 815/5665/17 (адміністративне провадження № К/9901/47993/18) зазначив, що інформація щодо країни походження не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулися із такою заявою, або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулася за захистом.

Суд звертає увагу на те, що позивач під час повторного подання заяви про визнання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту не навів нових підстав такого звернення, а оцінка наявності/відсутності обставин можливого переслідування, катування за релігійною ознакою вже досліджувалось судом.

Таким чином, надана позивачем інформація із Інтернету в частині загальної ситуації в країні походження не може бути однозначною підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з цим, при вирішенні спору по суті суд враховує, що позивач повідомляв про лист його брата, у якому він зазначав про небезпеку для християн на території Нігерії, однак вважає, що даний лист є висвітленням суб`єктивної думки безпосередньо брата позивача.

В матеріалах справи відсутні належні та достатні докази які б вказували на утиск позивача та/або його родини в країні походження за релігійною ознакою. Суд наголошує, що родина позивача проживає на території Нігерії.

Водночас суд враховує, що за інформацією EASO Информация о стране происхождения Нигерия Преследование отдельных лиц за 2018 рік несмотря на то, что северная Нигерия является преимущественно мусульманской, а южная - преимущественно христианской, религиозные демографические данные по стране являются «намного более сложными, нежели предполагает бинарное противопоставление север/юг». На самом деле, хотя «ислам глубоко укоренился на севере» и является религией подавляющего большинства - хауса фулани и большинство других малочисленных этнических групп являются мусульманами - есть также «заметное меньшинство христиан в нескольких северных штатах», в основном как следствие миграции из южных районов страны. В то же самое время, тогда как этнические группы на юге преимущественно являются христианами, на юге существует также заметная популяция мусульман, особенно на юго-западе, и среди жителей Бенина в штате Эдо. Так называемый Средний пояс, территория, охватывающая шесть штатов, расположенных в зоне между севером и югом страны, главным образом заселена небольшими этническими группами и также является разнородной с точки зрения религии, говоря конкретнее, «многие группы, ведущие кочевой образ жизни, определяются как мусульмане, а группы, ведущие оседлый образ жизни, - как христиане, тем не менее картина здесь менее отчетлива, чем в какой-либо другой части страны».

В Конституции 1999 г. Нигерия провозглашается светским государством, при этом предусматривается отсутствие официальной государственной религии как на федеральном уровне, так и на уровне штатов. Также Конституция гарантирует свободу религии.

Конфликты с участием христианских и мусульманских общин сконцентрированы в северных городах и в Среднем поясе (вблизи Джоса), где земледельцы преимущественно являются христианами из различных этнических групп, а скотоводы преимущественно являются мусульманами фулани. Также в северном штате Кадуна происходили ожесточенные столкновения между группами мусульман и христиан. Однако, несмотря на то, что столкновения зачастую воспринимаются СМИ и местным населением как религиозные конфликты между мусульманами и христианами, основным фактором является борьба за истощающиеся ресурсы и местную политическую экономику. В данной связи исследователь А.Е. Олоджо, слова которого цитируются в отчете EASO за 2017 год по Нигерии, указывает на то, что такие конфликты, хотя и часто находили отображение в религиозном отношении, зачастую обусловлены другими причинами напряженности, например: «напряженность между местными принимающими общинами («коренными жителями») и общинами внутренних мигрантов («переселенцами»), еще одна причина - трения между земледельцами и кочевниками» (https://www.refworld.org.ru/pdfid/5d94a1777.pdf).

Також, як вказує відповідач: - Конституция Республики Нигер запрещает религиюзную дискриминацию и обеспечивает свободу религии и вероисповедания в соответствии с общественным порядком, социальным миром и национальным единством. Он предусматривает разделение государства и религии и запрещает политические партии, связанные с религией. Власти продолжали запрещать закрывать лица чадрами в регионе Диффа в соответствии с положеннями чрезвычайного положения, чтобы предотвратить сокрытие бомб и оружия.

17 июня 2019 года Национальное собрание приняло новий закон об организации и отправлении религиозных обрядов, который был ратифицирован президентом в июле. Закон подтверждает существующие законы о свободе вероисповедания, если религия соблюдает «общественний порядок и моральные блага», и предусматривает государственное регулирование и одобрены строительства мест отправления религиозных обрядов и надзор за финансовими взносами на строительство религиозных обьектов.

В декабре 2019 года правительство приняло трехлетнюю Национальную стратегию поклонения для содейетвия социальной сплоченности, миру терпимости, а также свободы вероисповедания. Шесть целей стратегии заключаются в разработке и реализации плана размещения мест отправления культа; продвигать качественное религиозное обучение; поощрять образовательный и толерантный религиозный публичный дискурс; обеспечит «надлежащий надзор» за религиозной практикой; укреплять внутри- межрелигиозный диалог; и противодействовать иасильственному религиозному экстремизму.

По словам представителей как христианских, так и мусульманских групп, в целом, между мусульманами и христианами хорошие отношения.

В той же час, як зазначила ДМС України, вони погоджуються із доводами позивача, що відбуваються протести та атаки на християнські церкви, водночас, мусульмансько-християнський міжконфесійний форум продовжує зустрічатися, збираючи представників ісламських асоціацій і християнських церков для регулярних зустрічей з метою обговорення міжконфесійної співпраці.

Таким чином встановлено, що інформація щодо погіршення ситуації по відношенню до християн не знайшла підтвердження в актуальній інформації по країні походження, а проблеми з мусульманським екстремізмом намагаються вирішувати зустрічами представниками мусульманських і християнських груп, щоб підтримати внутрішньо конфесійний і міжконфесійний діалог з метою заохочення терпимості і взаєморозуміння і спільного вирішення соціальних проблем.

Між тим, аналізуючи особисту справу позивача, з урахуванням ситуації в країні походження, суд дійшов до висновку, що позивач обґрунтував неможливість свого повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, проте, ні у заяві-анкеті, ні під час співбесіди ОСОБА_1 не довів існування будь-яких реальних чинників, які би вказували на небезпеку для нього чи переслідування у країні громадянського походження за будь-якою з конвенційних ознак, у тому числі за ознаками політичних переконань, за ознаками релігії, національності, належності до соціальної групи тощо.

Відповідно до положень законодавства у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та Директиви Європейського Союзу 2011/95/ЕЦ, кваліфікуючою ознакою для додаткового захисту є серйозна шкода у вигляді: смертної кари або виконання вироку про смертну кару; тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; серйозної і індивідуальної загрози життю в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Позивач не навів жодної аргументації своїм побоюванням у разі повернення до країни громадської належності, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими, тобто вони не відповідають вимогам пунктам 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Згідно із частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про відповідність оскаржуваного рішення критеріям, які встановленні частиною 2 статті 2 КАС України, що, в свою чергу зумовлює відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Як наслідок, відсутні підстави для зобов`язання ДМС України вчинити певні дії з огляду на похідний характер такої позовної вимоги та визнання протиправними дій щодо прийняття спірного рішення.

Керуючись статтями 2, 72, 73, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер відсутній) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, б. 9, ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, б. 4-а, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева