Справа № 340/1921/21
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 жовтня 2021 року м. Дніпросправа № 340/1921/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),

суддів: Прокопчук Т.С., Кругового О.О.,

за участю секретаря судового засідання Макарової С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Приватного підприємства "Рубіж - Україна - В" на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 р. (суддя Жук Р.В.) в адміністративній справі №340/1921/21 за позовом Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного підприємства "Рубіж - Україна - В", про стягнення адміністративно - господарських санкцій та пені,-

В С Т А Н О В И В:

Кіровоградське ОВ ФСЗІ звернулося до суду з адміністративним позовом, в якому просило стягнути з ПП "Рубіж - Україна - В" на його користь адміністративно - господарські санкції в розмірі 66 490,48 грн. та пеню в розмірі 53,20 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що відповідач у строк до 15.04.2021 самостійно не сплатив адміністративно-господарські санкції за невиконання у 2020 р. нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 р., ухваленим за результатами розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, позов задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку відповідачем. Посилаючись на порушення норм матеріального права, скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачем на виконання вимог Закону №875-XII у 2020 р. подавалися до центру зайнятості звіти за формою №3-ПН про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю. Докази направлення центром зайнятості зазначених осіб до відповідача для працевлаштування відсутні, обов`язок пошуку даних осіб для працевлаштування до обов`язків відповідача не входить.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надходив.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги. Представник позивача до суду апеляційної інстанції не з`явився, про причини неприбуття не повідомив.

Відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене

судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Перевірка оскарженого рішення суду першої інстанції здійснюється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це передбачено статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно даних поданого ПП "Рубіж - Україна - В" 25 лютого 2021 р. до Кіровоградського ОВ ФСЗІ звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2020 рік, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить 21 особа; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, встановлених в статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» становить - 0 осіб; фонд оплати праці штатних працівників становить 1396,30 грн. За не забезпечення працевлаштування 1 особи з інвалідністю у 2020 р. позивачем нарахована відповідачу сума адміністративно - господарських санкцій в загальному розмірі 66 490,48 грн. та 53,20 грн. пені за несвоєчасність сплати даної суми. Щодо стягнення даних сум з відповідача в примусовому порядку позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності обґрунтованих підстав для стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій в розмірі 66 490,48 грн. та пені в розмірі 53,20 грн. за несвоєчасну сплату даної суми.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 18, 18-1, 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» №875-XII від 21.03.1991 року (далі - Закон №875-XII) визначено, що забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують їх працевлаштування.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Пунктом 4 частини 3 статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» № 5067-VІ від 05 липня 2012 р., який набрав чинності з 01 січня 2013 р. визначено, що роботодавці зобов`язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

На виконання даних приписів наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013 р. затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», що набрав чинності 12 липня 2013 р., відповідно до якого форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

При цьому, на відміну від Закону України «Про зайнятість населення» №803-XII від 01 березня 1991 р., що діяв до 01 січня 2013 р., Законом №5067-VI не передбачено обов`язку щомісячно подавати звітність за формою №3-ПН.

Аналіз зазначених норм свідчить, що на підприємства, установи, організації та інших осіб, що використовують найману працю покладено обов`язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, проте не обов`язок по їх виявленню і підбору для працевлаштування, такий обов`язок покладено на державну службу зайнятості.

Як свідчать наявні у справі письмові докази, ПП "Рубіж - Україна - В" до центру зайнятості протягом 2020 р. направлялися звіти за формою №3-ПН про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю (а.с.38-43). Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач умисно відмовляв у працевлаштуванні особам з інвалідністю.

Викладене свідчить про відсутність факту не виконання ПП "Рубіж - Україна - В" нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 р., а тому судом першої інстанції помилково зазначено про наявність підстав для застосування до відповідача адміністративно - господарської санкції відповідно до приписів Закону №875-XII в розмірі 66 490,48 грн. та нараховано пеню в розмірі 53,20 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність, визначених статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів керується приписами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1-5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях у справі "Баришевський проти України", у справі "Гімайдуліна і інших проти України", у справі "Двойних проти України", у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Оскільки відповідачем понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3405,00 грн. (а.с. 36), вони підлягають відшкодуванню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань позивача.

Також представником скаржника адвокатом Усатенко В.Ю. заявлено клопотання про відшкодування витрат, понесених на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в загальному розмірі 5 000,00 грн.

На підтвердження таких витрат надано договір про надання професійної - правничої допомоги від 24 квітня 2019 р.; додаткову угоду до договору від 20 травня 2021 р.; розрахунок до договору від 20 травня 2021 р. , акт прийому-передачі послуг від 20 травня 2021 р., квитанцію №65 від 20 травня 2021 р. на суму 5 000,00 грн.

Проаналізувавши зміст наведених документів колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відшкодування відповідачу понесених витрат на професійну правничу допомогу, які складаються з опрацювання адвокатом рішення суду першої інстанції та складання апеляційної скарги (3 000,00 грн.), а також прийняття участі адвокатом в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції (2000,00 грн).

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Рубіж - Україна - В" - задовольнити.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 р. в адміністративній справі №340/1921/21 - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні адміністративного позову Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного підприємства "Рубіж - Україна - В" про стягнення адміністративно - господарських санкцій та пені - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (; 25009, Кіровоградська область, місто Кропивницький, вулиця Соборна, будинок 7А) на користь Приватного підприємства "Рубіж - Україна - В" (; 25031, Кіровоградська область, місто Кропивницький, вулиця Героїв України, будинок 26, корпус 1, квартира 232) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 405 (три тисячі чотириста п`ять) гривень 00 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 05 жовтня 2021 р. і касаційному оскарженню не підлягає відповідно до пункту 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України

Головуючий - суддя А.В. Шлай

суддя Т.С. Прокопчук

суддя О.О. Круговий