Справа № 640/2811/21
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2021-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2021 року м. Київ № 640/2811/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Бояринцевої М.А., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомГромадянина Російської Федерації ОСОБА_1
до третя особа, Державної міграційної служби України яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - третя особа) та просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №480-20 від 24.12.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач та третя особа при прийнятті спірного рішення не поцікавились актуальної ситуацією у країні походження, незважаючи, що такі дані були наведені у заяві-анкеті та вказує про наявність у нього обґрунтованих побоювань за своє життя і здоров`я з причин переслідування за політичними, національними та релігійними мотивами.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, де останній стверджує про правомірність прийнятого ним рішення та просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову. Зокрема, представник відповідача вказує, що позивач не тікав з країни громадської належності від небезпеки, рятуючи своє життя, а добровільно покинув країну. При цьому, представник відповідача вказав, що, серед фактів, повідомлених заявником, не має таких, які б могли слугувати підставою для набуття ним статуту біженця у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Також, представником відповідача подано до суду копію матеріалів особової справи позивача.

В свою чергу, представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву, де останній наполягає на задоволенні позовних вимог, зокрема зазначаючи що відповідачем не враховано пункти 39-41 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН, невірно застосовано стандарти доказування, що призвело до неправильної оцінки доводів заявника і, як наслідок, прийняття необґрунтованого рішення.

Представником третьої особи письмових пояснень по суті позовних вимог до суду не надано.

Справа вирішується на підставі наявних в ній матеріалів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

28.09.2018 громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява) до УДМС в Київській області та був документований довідкою про звернення за захистом № 009238.

Наказом УДМС в Київській області від 22.10.2018 № 386 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке він оскаржив до ДМС.

Рішенням ДМС України від 13.06.2019 № 99-19 скаргу позивача задоволено.

Наказом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 02.07.2019 №349 документи позивача взято в оформлення для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 02.09.2019 №539 продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

За наслідком розгляду заяви позивача третьою особою затверджено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.11.2020 особова справа №2018KV0237 (далі - висновок).

У висновку вказано, що зважаючи на викладене, відповідно до абзацу п`ятого частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, через не встановлення фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Державної міграційної служби України №480-20 від 24.12.2020 «Про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту» відповідно до абзацу 5 частини 6 статті 6, статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.019.2011 №649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - спірне та/або оскаржуване рішення).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

У відповідності до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями частини 1 та 2 статті 5 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України (ч. 5 ст. 5 Закону №3671-VI).

Між тим, умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону №3671-VI.

Так, за змістом частини 1 статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин», а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналіз наведених в попередньому розділі правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Водночас, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, і незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Як вже було вказано судом вище, спірне рішення прийнято відповідачем за наслідком здійснення повторного розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме після скасування ДМС України наказу УДМС в Київській області від 22.10.2018 №386 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Досліджуючи матеріали особової справи судом встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження с. Дениски Федоровський район Республіки Башкортостан РФ, країна громадянської належності - РФ, країна постійного проживання - РФ, національність - татарин, віросповідання іслам (суніт), знання мов: татарська, російська, турецька, англійська, освіта вища, невійськовозобов`язаний, одружений.

Разом з цим, як свідчать матеріали справи позивач наголошував на національно-політичних мотивах свого виїзду з країни походження, зазначаючи у заяві та під час проведення співбесід 17.10.2018 та 19.08.2020, що під час свого проживання в Татарстані був активним учасником організації «ТОЦ».

Судом встановлено, що організація «ТОЦ» дійсно існує у Татарстані, її керівником є ОСОБА_2 . Вказане, серед іншого, підтверджується наступним.

«Первое заседание татарского общественного центра состоялось в феврале 1989 года. Недавно образованная организация была названа Татарский общественный центр (сокращенно ТОЦ)... ВТОЦ был создан ОСОБА_5, он же являлся и первым председателем. Ньінешним руководителем являзтся ОСОБА_2.» (ІНФОРМАЦІЯ_3).

« 8 апреля в Казани состоялся курултай Татарского общественного центра. Событие не афишировалось, но с организационними вопросами в зтот раз помогли круги, близкие к правительству Татарстана, репортажа корреспондентов радио Азатлык, которые наблюдали за ходом сьезда участников татарского национального движения, благодаря которым, по сути, Татарстан в 1990 году смог обрести суверенитет.

Курултай (сьезд) Татарского общественного центра проводится один раз в четыре года. Последний раз он состоялся в 2004 году. Вернее, он так и не состоялся. В зданиях, с которыми была достигнута договоренность, в последний момент случились какие-то проблеми. В результате участники национального движения попросту остались на улице. Правоохранительные органы посчитали стихийное собрание 200 человек нарушением закона - в итоге восьмерым участникам "сьезда" пришлось заплатить штраф по 10 тысяч рублей.». (ІНФОРМАЦІЯ_5)

В той же час, крім зазначених вище фактів щодо організації «ТОЦ» варто зауважити те, що організація була визнана екстриміською на території РФ та має заборону на свою діяльність, що підтверджується загальновідомою інформацією, а саме:

«Набережночелииский городской суд в четверг удовлетворил иск прокурора Татарстана о признании Татарского общественного центра (ТОЦ) эстремистской организацией и прекрашении ее деятельности на территории РФ» (ІНФОРМАЦІЯ_6).

Під час співбесіди 17.10.2018 та 19.08.2020 позивач повідомив, що у 2004 році почав підтримувати організацію «ТОЦ». Його підтримка полягала у тому, що у 2004 році він прийняв участь у мітингу, присвяченому наданню дозволу жінкам-мусульманкам фотографуватись на документи у платках, хіджабах та національному вбранні.

Окрім участі у зазначеному вище мітингу, під час проведення співбесіди 19.08.2020 позивач зазначив, що приймав участь благодійних акціях: допомагав людям з інвалідністю, сиротам, до шкіл приносив подарунки, розповідав про релігію, проводив спортивні заходи між містами. Як зазначено відповідачем, на підтвердження вказаної вище інформації щодо своєї участі у «ТОЦ» шукач захисту не надав жодних документів, однак з огляду на деяку обізнаність заявника з приводу «ТОЦ», а саме головної ідеї організації - автономії Татарстану від РФ, збереження національної мови, відкриття і розвиток національних шкіл, гімназій, університетів підтверджується відкритими Інтернет - джерелами, третя особа вважає, що позивач дійсно поділяв ідеї та цілі цієї організації.

Разом з цим, позивач у співбесіді зазначив, що керівник вказаної організації ОСОБА_2 готував офіційний лист з метою зняття його з розшуку Інтерполу. Вказана інформація знайшла своє підтвердження в публічних джерелах інформації: ІНФОРМАЦІЯ_4.

У цій же співбесіді позивач розповів, що під час одного із спортивних заходів правоохоронні органи приїхали на футбольне поле, фотографували та брали відбитки пальців у учасників заходу, проводили допит щодо мети збору. Шукач захисту повідомив, що після зазначених вище подій у 2005 році його один раз викликали до 6-ого відділу поліції і питали щодо мети приїзду у місто Азнекаєво, до якої релігійної групи він належить і його друге релігійне ім`я, а також попередили, щоб він більше не приймав участь у подібних заходах і після цього він не приймав участь у будь-яких подібних заходах.

Суд зауважує, що третя особам прийняла матеріальний елемент у частині підтримки позивачем організації «ТОЦ» у період до 2006 року, як правдоподібний.

В той же час, у співбесіді 19.08.2020 позивач повідомив, що у 2006 році він переїхав з міста Нижнєкамська до міста Казань і зник з поля зору правоохоронців, тому жодних проблем через це не мав. У цій же співбесіді шукач захисту зазначив, що після переїзду він не приймав жодної участі у діяльності «ТОЦ», при цьому продовжував вважати себе учасником цієї організації, але активно себе не проявляв.

У серпні 2012 року позивач переїхав до Туреччини, де жодної активної участі у «ТОЦ» не приймав, публічною діяльністю не займався. Про будь-які проблеми з правоохоронними органами через участь у «ТОЦ» у період з 2006 рік по 2012 рік не повідомив.

Проаналізувавши вище зазначені твердження заявника можна дійти висновку, що він дійсно розділяв ідеї організації «ТОЦ», до 2006 року приймав участь у діяльності цієї організації. Однак, позивач не повідомив, що у період з 2006 рік до 2012 рік мав будь-які проблеми з правоохоронними органами, не займався будь-якою діяльністю, пов`язаною з «ТОЦ», а тому суд вважає не можливим стверджувати про переслідування позивача у країні громадської приналежності через його участь у «ТОЦ».

Між тим, у заяві від 28.09.2018 та під час проведення співбесід 17.10.2018 і 19.08.2020 позивач наголошував на релігійних мотивах виїзду з РФ.

Позивач розповів, що перед початком універсіади, яка відбулась влітку 2013 року, представники влади змушували всіх мусульман покинути країну, а у разі супротиву їх саджали до в`язниці від шести місяців і більше.

Проаналізувавши інформацію по країні походження третьою особою було виявлено, що перед універсіадою у 2012 році на муфтія було здійснено напад представниками радикальних релігійних груп, тому представники влади та експерти були змушені провести низку дій, направлених на покращення безпекової ситуації у країні.

В той же час, суд звертає увагу, що ні у заяві-анкеті, ні під час проведення співбесіди заявник не повідомив, що належав до будь-якої радикальної, екстриміської чи релігійної організації.

Крім того, у інтерв`ю радника ректора КФУ з питань безпеки та міжнародного співробітництва ОСОБА_3 відомо, що безпекова ситуація на Універсіади 2013 року була актуальним питанням, яке вирішувалось дієвими методами. Крім того, з відкритих інформаційних джерел відомо з боку органів влади Татарстану для мусульман не було жодних перешкод щодо прояву своєї релігії:

« 12 июля, в четвертий день священного для мусульман месяца Рамазан, участники XXVII Всемирной летней Универсиади посетили Казанский Кремль и совершили пятничний намаз в мечети ОСОБА_4 .

Участниками визита стали около 50 спортсменов и официальньїх лиц сборних Малайзии. Тайланда. Туркменистан а и Узбекистана , а также многочисленньїе представители мусульман ской общини России. Гостей у входа в мечеть, вмещающую до 1500 человек, встретил главний советник управленая по взаимодействию с религиозними конфессиями Аппарата Президента РТ ОСОБА_7 : «Ми ради приветствовать гостей и участников Универсиади. Зто безусловно важное и знаковое собьітие для нас. Ми готовьі оказать максимальное содействие в .желании верующихутолить свои духовние потребности.

О начале намаза всем собравшимся возвестил призив имама, сльїшимий далеко за пределами Кремля. Далее прихожане проследовали в молельний зал, где прослушали проповедь и прочли молитви, по завершений которых ка.ждому из иностранних гостей била торжественно вручена священная книга мусульман Коран , напечатанная особыш татарским шрифтом татар- басмасы.» ( ІНФОРМАЦІЯ_2 )

Разом з цим, під час співбесіди 19.08.2020 позивач повідомив, що не мав жодних проблем з органами влади перед універсіадою 2013 року, при цьому мав страх на майбутнє, однак, через що саме виник цей страх логічно пояснити не зміг.

Вивчивши ІКП та проаналізувавши твердження заявника у заяві та під час проведення співбесід можна дійти висновку, що позивач не належав до будь-яких радикальних, екстриміських чи релігійних організацій та не зазнавав будь-яких переслідувань з боку влади РФ через те, що сповідував іслам. Таким чином, стверджувати про наявність обставин переслідування останнього РФ за релігійною ознакою не вбачається за можливе.

В той же час, позивач повідомив, що у 2012 році разом із братом ОСОБА_9 виїхав з РФ до Туреччини, пояснивши це тим, що Туреччина є йому близька за ознаками релігії та національності. Як зазначив заявник, спочатку вони проживали в готелі, згодом винаймали квартиру.

Позивач розповів, що його брат згодом повернувся до РФ через сімейні обставини, а він восени 2013 року попрямував до Ємену з робочих питань (ще проживаючи у Казані (РФ) він працював дилером у компанії «ЮБАС») і мав на меті продовжити свою трудову діяльність у Ємені, але через 4 місяці повернувся до Туреччини, запросив туди свою дружину ОСОБА_10 та двоє дітей і всі разом продовжили проживати там.

У березні 2013 року його брат також повернувся до Туреччини і вони разом попрямували до Кувейту для роботи там, однак, з роботою у шукача захисту там не склалось і приблизно через місяць він знову повернувся до Туреччини і почав свою кар`єру у медичному туризмі - залучав клієнтів з різних країн до медичних закладів Туреччини.

Позивач повідомив, що у цій сфері він працював у двох компаніях - спочатку з «ГЕБЗЕ АНАДОЛУ», а з 2014 року заключив договір з компанією «LIV HOSPITAL». В той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б засвідчували факт трудової діяльності у Туреччині, Ємені чи Кувейті , такі документи позивачем до позовної заяви не долучено, як і не долучені під час розгляду його заяви, хоча, під час співбесід 04.09.2019 та 19.08.2020 він обіцяв надати копію продовженого договору з «LIV HOSPITAL» у 2015 році.

Судом встановлено, що з 2013 року по 2015 рік шукач захисту та його родина проживали у Туреччині легально, маючи візи, які регулярно продовжували шляхом перетину кордону один раз до Болгарії, а інший до Азербайджану.

Восени 2015 року позивач в черговий раз подав документи для продовження легального проживання там, однак у березні 2016 року дізнався, що запізнився на тиждень і йому необхідно зробити перетин кордону для продовження легального проживання, однак він цього не зробив і до 01.03.2018 нелегально проживав у Туреччині, працюючи у лікарні «LIV HOSPITAL».

Позивач розповів, що 01.03.2018 він знаходився у м. Стамбул і перебуваючи на площі Аксарай його зупинили представники поліції для перевірки документів. Однак, оскільки на той час він вже проживав у Туреччині нелегально, його забрали до відділу поліції для з`ясування всіх обставин. Наступної доби його викликали до слідчого і повідомили, що компетентні органи РФ проводять стосовно нього екстрадицію. Тоді заявнику запропонували екстрадувати його до РФ або помістити до депортаційного центру до з`ясування всіх обставин. Позивач повідомив, що відмовився від екстрадиції і коли його направили до депортаційного центру, там йому запропонували виїхати з Туреччини в третю безпечну країну, і після чого він вирішив попрямувати до України.

06.06.2018 позивач прибув з Туреччини до України, де був затриманий представниками Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» у зв`язку з перебуванням у міжнародному розшуку через обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 208 КК РФ - участь на території іноземної держави у військовому формуванні, не передбаченому законодавством даної держави, в цілях, які суперечать інтересам Російської Федерації.

Під час співбесіди 10.08.2020 позивач повідомив, що влада РФ відкрила проти нього кримінальну справу, оскільки для РФ всі мусульмани, які проживають у Туреччині є учасниками бойових дій у Сирії.

Суд звертає увагу, що за час свого проживання у Туреччині позивач не надав жодних документів, які б підтвердили його трудову діяльність, при цьому у Туреччині він разом із родиною проживав у період з 2012 до 2018 рік, винаймаючи квартиру та забезпечуючи свої життєві потреби.

У контексті окремих обставин справи позивача досліджено певну інформацію, яка міститься у відкритих джерелах, та встановлено , що незважаючи на міжнародний тиск на Туреччину зміцнити свій кордон з Сирією, подорож дня джихаду залишається досить простою. Все, що потрібно, щоб проникнути до Сирії з Туреччини, це близько 25 доларів і допомога контрабандиста. 804-кілометровнй кордон Туреччини з Сирією, залишається вразливим, і виступає в якості «шосе джихаду» для наслідувачів /ДІЛ. Окремі ділянки кордону контролюються турецькими злочинними угрупованнями та прикордонниками, які можуть бути легко підкуплені за досить незначну суму грошей.

Також третьою особою проведено аналіз норм міжнародного права щодо криміналізації діянь, пов"язаних з участю в незаконних збройних формуваннях. Порівнявши кримінальне законодавство окремих європейських країн та законодавства РФ у цій частині встановлено спільну ознаку, а саме: створення НЗФ та участь у них є особливо тяжким злочином, оскільки об`єкт такого злочину - громадська безпека і громадський порядок, які розглядаються, як частина національної безпеки держави.

Відповідно до пункту 2 частини 1 стати 6 Закону №3671-VI особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до КК України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів - не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Такий самий принцип викладений у Конвенції про статус біженців 1951 року.

Як було встановлено, матеріали особової справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача за національною, релігійною чи політичною ознаками.

Також, як свідчать матеріали справи, позивач не тікав із РФ від небезпеки, рятуючи своє життя, а добровільно покинув країну.

Аналіз наведеного у своїй сукупності, на думку суду, свідчить про те, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання притягнення до відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством країни походження як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена КК РФ, оскільки на даний момент вирішується питання про його екстрадицію відповідним органам РФ.

Суд звертає увагу, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (умова визнання біженцем) або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/EU та пункту 13 частини 1 статті 1 Закону (умова визнання особою, яка погребує додаткового захисту). При тому, завдана особі шкода повинна бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати неї свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва УВКБ ООН, або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/EU.

Відповідно до пунктів 11 Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16.12.1998, при оцінці загальної достовірності клопотання співробітнику, який приймає рішення, слід брати до уваги такі фактори, як обґрунтованість викладених фактів, зв`язність і логічна послідовність історії заявника, що підтверджують докази, подані заявником па підтримку його тверджень, відповідність загальнодоступним відомостям або загальновідомим фактам, а також відомій інформації про ситуацію в країні походження. Достовірною с послідовна і переконлива заява, яка не суперечить загальновідомим фактам, і яка в цілому може викликати довіру.

Судом встановлено, що позивач не повідомляв, а у ході розгляду його заяви не встановлено наявності переслідувань щодо нього на території країни громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи.

Позивач не займався будь-якою діяльністю, пов`язаною із релігійними, національними чи політичними діяннями. Крім цього, в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази, які в вказували, що кримінальне переслідування щодо позивача пов`язане саме з його національно-політичними чи релігійними переконаннями. Факти, повідомлені позивачем у ході розгляду його заяви не можуть слугувати підтвердженням того, що відкриття кримінальної справи щодо нього було пов`язано з його національно-політичною чи релігійною діяльністю.

Підсумовуючи вищевикладене суд погоджується із висновком третьої особи, що результати аналізу матеріалів особової справи заявника з урахуванням інформації по країні громадянської належності, розгляд індивідуальних обставин не дає підстав вважати, що позивач буде переслідуватись у разі його повернення в країну громадянської належності за будь-якою з конвенційних ознак. В нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Позивач не повідомив про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи. Факт переслідування заявника за його політичні переконання є не доведеним.

Отже, серед фактів, повідомлених позивачем, у сукупності з фактами, відомими з матеріалів ІКП, немає таких, які би могли слугувати підставою для набуття ним статусу біженця у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI.

Разом з цим, відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/ЕИ, серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе: смертну кару або приведення її у виконання; тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Вказане, в свою чергу, співвідноситься з умовами, які містяться у пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI.

Стаття 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що «нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню».

Формування статті 3 Європейської Конвенції та статті 15 Директиви Ради Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/EU співпадають з підставами для надання додаткового захисту у відповідності до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI.

Отже, якщо повернення до країни походження вважається таким, що може порушувати статтю 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до країни походження, може вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

Як свідчить матеріали справи, на території РФ не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю заявника в разі повернення до країни походження, тому даний елемент заяви не потребує дослідження.

Водночас, з відкритих джерел відомо про наявність катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижує гідність, видів поводження з боку представників правоохоронних органів та пенітенціарних служб РФ, однак варто зауважити, що це стосується політичних та громадських активістів, журналістів, правозахисників та учасників акцій протесту. Як було досліджено вище, позивач не належить до вказаної категорії осіб: зі слів заявника, правоохоронні органи спілкувались із ним не через його участь у мітингах або акціях, а їх цікавило яким чином були зароблені гроші, які він перераховував на рахунок фонду.

Відповідно до вимог статей 3,14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижує гідність, видів поводження та покарання 1984 року, статті 28 Конституції України, частини 2 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», з матеріалів справи позивача не встановлена загроза застосування до нього смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в разі повернення до країни громадянської належності.

Враховуючи вищевикладене, немає вагомих підстав вважати, що в разі повернення до РФ буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території РФ. Жодних переконливих конкретних фактів особистого переслідування або загрози застосування смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання заявником не надано та не повідомлено.

Підсумовуючи наведене, на думку суду, серед фактів, повідомлених позивачем, у сукупності з фактами, відомими з матеріалів ІКП, немає таких, які би могли слугувати підставою для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI.

Разом з цим, при вирішенні спору по суті суд також враховує, що відповідно до листа Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 07.07.2020 №5/2/1-6819, позивач перебуває у міжнародному розшуку за вчинення кримінальних правопорушень, відповідальність за які передбачена частиною 2 статті 208 КК РФ («участь у незаконному збройному формуванні»). З урахуванням викладеного перебування вказаного іноземця на території України може створювати реальні загрози національним інтересам, суверенітету і територіальній цілісності України, насамперед, у сфері державної безпеки, ДЗНД СБУ вважає неможливим прийняття рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту як такого, що суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України.

Таким чином, на підставі аналізу матеріалів особової справи та інформації по країні громадянської належності суд вважає правомірним висновок третьої особи про відсутність у позивача підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що свідчить про обґрунтованість прийнятого відповідачем рішення.

Водночас, суд відхиляє доводи представника позивача, які викладені у відповіді на відзив, у тому числі, посилання щодо офіційних публікацій, як підтвердження у нього наявності об`єктивних побоювань стати жертвою переслідування в РФ, оскільки зміст останніх свідчить про віднесення їх до осіб, які брали участь у політичних, релігійних організаціях, у тому числі екстремістських релігійних організаціях, публічних діячів, до, яких, в свою чергу, позивач не відноситься.

З урахуванням наведеного, доводи представника позивача в цій частині не можуть бути покладені в основу рішення про задоволення позовних вимог.

Також, не можуть бути взяті до уваги посилання представника позивача на обставини засудження керівника організації «ТОЦ» та отримання ним статусу біженця у Великій Британії, оскільки як свідчать матеріали особової справи позивач з 2006 року по 2012 рік жодних претензій від РФ щодо участі у вказаній організації не отримував, переслідувань не зазнавав. При цьому, кримінальне переслідування позивача розпочато РФ не за участь в організації «ТОЦ», а за участь в іншій екстремістській організації.

Суд також акцентує увагу на тому, що кримінальне переслідування позивача в РФ розпочато у 2016 році, при цьому, судом встановлено, що постановою про обрання міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту у справі №3/1-154/2016 від 21.04.2016 прийнято судом РФ за участі представника захисту, тобто позивача, який діяв на підставі ордеру №081296 №387, що, в свою чергу, свідчить про обізнаність позивача із наявністю відкритого щодо нього кримінального провадження. Натомість, жодного обгрунтування та пояснень чому у період з 21.04.2016 по 2018 рік позивач не звертався за захистом до Турецької Республіки, в якій проживав на той час, натомість вирішивши обрати спосіб нелегального проживання на території вказаної Республіки ним не надано.

Наведені обставини, на думку суду, додатково свідчать про відсутність у позивача об`єктивних побоювань стати жертвою переслідувань в країні громадської належності за расовими, релігійними, політичними переконаннями.

Згідно із частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Підсумовуючи вищевикладене суд вважає, що прийняте відповідачем спірне рішення відповідає критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Як наслідок, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії, з огляду на їх похідний характер.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову в цілому.

Позивач звільнений від сплати судового збору, а тому відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 5, 72-74, 77-78, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 (адреса для листування: АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, б. 9, ) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, б. 4-а, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева