Справа № 522/11670/21
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2021-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2021 р.м.ОдесаСправа № 522/11670/21
Головуючий в 1 інстанції: Павлик І.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 19 липня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним і скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до ГУДМС України в Одеській області (далі ДМС) про визнання протиправним та скасування рішення ДМС про примусове повернення іноземця до країни походження від 02 червня 2021 року №60.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19 липня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ДМС подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

З огляду на неприбуття сторін, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання 06 жовтня 2021 року, колегія суддів у відповідності до ст.311 КАС України вирішила розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що з 22.10.2020 року по 22.04.2021 року позивач перебував у Чернігівському ПТПІ, що підтверджується відповідною довідкою.

Рішенням Ріпкінського районного суду Чернігівської області від 02.04.2021 року у справі №743/378/21 було відмовлено в позові Луганському прикордонному загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1 про продовження строку затримання. Це рішення було залишено в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2021 року.

02.06.2021 року співробітниками Приморського районного відділу у м.Одесі ДМС щодо позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення, що виразилося у порушенні правил перебування іноземців в Україні у формі проживання без документів на право проживання в Україні та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

04.06.2021 року позивачу було надано рішення №60 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 02.06.2021 року. Цим рішенням його було зобов`язано покинути територію України у строк до 01.07.2021 року.

Винесення вказаного рішення і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги та приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в протоколі про адміністративне правопорушення від 02.06.2021 року ПР МОД № 004913 в графі «поясненнях особи, щодо якої складено протокол» вказано»: «російську мову розумію», та в рішенні від 02.06.2021 року №60 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства вказано, що перекладач «не нужен».

Однак, в судових засіданнях з розгляду даного позову позивач підтвердив той факт, що українською мовою він не володіє, оскільки раніше проживав в Казахстані, де весь час спілкувався російською мовою, та перебуває на території України не тривалий час, щоб розуміти державну мову.

З огляду на викладене, суд погодився з доводами позивача про те, що відповідачем не було дотримано права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього, оскільки підписуючи спірне рішення №60, позивач внаслідок не володіння ним українською мовою не усвідомлював наслідки прийнятого відповідачем рішення відносно нього.

При цьому суд враховував, що з моменту перетину кордону України позивачем вживалися заходи, спрямовані на набуття ним статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про що свідчить звернення ним до міграційної служби з заявою-анкетою від 06.10.2020 року, а також виклик його до міграційної служби на 10.06.2021 року, якому мало передувати звернення позивача.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції вірними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі Закон).

Відповідно до ч.2, 3 та 4 ст.25 Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

За приписами частини першої статті 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

З наведеного вбачається, що підставою для винесення рішення про примусове повернення можуть бути, зокрема, дії особи, які порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Разом з тим, положеннями ч.8 ст.26 Закону передбачено, що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до ч.4 ст.77 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як було зазначено вище, рішенням Ріпкінського районного суду Чернігівської області від 02.04.2021 року у справі №743/378/21 було відмовлено в позові Луганському прикордонному загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1 про продовження строку затримання. Це рішення було залишено в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2021 року.

Так, під час вказаних судових проваджень суди встановили, що позивача було ідентифіковано за його паспортом громадянина Афганістану, а також встановлено, що його повідомлення про звернення за захистом було направлено до ГУДМС України у Харківській області, однак були відсутні докази того, що цей орган прийняв заяву до розгляду. Таким чином, він не був прийнятий в процедуру визнання біженцем через незалежні від нього причини, а саме через те, що з невстановлених причин орган Державної міграційної служби не прийняв передану йому Державною прикордонною службою заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Після звільнення з ПТПІ, позивач попрямував до м.Одеси, де мешкає його батько. Він неодноразово звертався до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з метою подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак прийом його заяви щоразу переносився через різноманітні технічні причини. Зрештою його було запрошено прибути до ГУ ДМС України в Одеській області 10.06.2021 року.

Також, апеляційний суд по вказаній справі встановив, що 06 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подав на адресу ГУДМС в Харківській області повідомлення про заяву визнати його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту в Україні (а.с.27 зворотній бік).

Отже, враховуючи встановлений факт звернення позивача ще у 2020 році до органів міграційної служби з заявою про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту в Україні, колегія суддів приходить до висновку про набуття позивачем статусу особи, на яку поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що виключає можливість як його примусового повернення до країни походження або третьої країни, так і прийняття стосовно нього рішення про примусове повернення іноземця до країни походження.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що відповідачем не було дотримано права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього, оскільки підписуючи спірне рішення № 60, позивач внаслідок не володіння ним українською мовою не усвідомлював наслідки прийнятого відповідачем рішення відносно нього, що, на думку колегії суддів, також свідчить про наявність підстав для скасування спірного рішення ДМС.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції відхилив доводи позивача про політичну ситуацію в Ісламській Республіці Афганістан, оскільки вони не містили конкретних доказів про факти погроз чи переслідування позивача на батьківщині, а ті обставини, які характеризують загальне положення в країні, не містять конкретних відомостей про утиски саме позивача.

Колегія суддів вважає обґрунтованим не врахування судом першої інстанції, станом на час винесення судом спірного рішення, вказаних посилань позивача, водночас станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції ситуація в країні громадянської належності позивача значно змінилась.

Так, згідно листа Представництва Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців в Україні листом від 25 серпня 2021 року (вх.№ 2713/0/1-21 від 26.08.2021), УВКБ ООН закликало всі країни дозволити особам, які покидають Афганістан, в`їхати на їхні території та забезпечити дотримання принципу недопущення висилки в усіх випадках, включаючи недопущення відмови на кордоні. Аналогічний підхід застосовується до тих осіб, які уже знаходилися в країнах притулку до початку останньої фази ескалації насильства в Афганістані. Стосовно осіб, чиї заяви були відхилені до останніх подій в Афганістані, поточна ситуація в цій країні може зумовлювати факт зміни обставин, який необхідно враховувати в разі подачі нової заяви про надання захисту. Позиція також підкреслює, що з огляду на нестабільність ситуації в Афганістані, УВКБ ООН не вважає доречним відмовляти у наданні міжнародного захисту громадянам Афганістану та особам, які раніше постійно проживали в цій країні, на підставі альтернативи втечі чи переміщення всередині країни.

Як рекомендація щодо неповернення, Позиція закликає застосувати мораторій на примусове повернення до Афганістану, який має діяти до стабілізації ситуації в цій країні, допоки, згідно з оцінками, ситуація там не зміниться таким чином, що дозволить біженцям повернутися на батьківщину в умовах безпеки і поваги людської гідності. УВКБ ООН також вважає, що буде недоречним примусово повертати громадян Афганістану або осіб, які раніше постійно проживали в цій країні, у країни регіону, з огляду на те, що такі країни як Іран і Пакистан десятиліттями з готовністю приймали переважну більшість загальної чисельності афганських біженців у світі.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним і скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м.Одеси від 19 липня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Шевчук О.А.