Справа № 640/15861/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2021 року м. Київ № 640/15861/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого

судді Пащенка К.С., суддів: Чудак О.М., Шейко Т.І., за участю секретаря судового

засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження

адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до: третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет споруКабінету Міністрів України, Міністерства соціальної політики України Департамент соціальної політики Луцької міської ради
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач 1 або КМУ або Уряд) та Міністерства соціальної політики України (в тексті - відповідач 2 або Мінсоцполітики), в якому просить суд:

- звернутись через Верховний Суд до Конституційного суду України з конституційним поданням про визнання Законів України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» такими, що не відповідають статті 48 Конституції України;

- визнати протиправними дії Міністерства соціальної політики України, які проявились у відсутності об`єктивної та всебічної перевірки звернення, ненаданні відповіді по суті звернення;

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики України, яка проявилась у відсутності дій, направлених на захист прав позивача, передбачених, зокрема, статтею 48 Конституції України;

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики України, яка виразилась у не вчиненні жодних дій для притягнення до відповідальності посадових осіб Департаменту соціальної політики Луцької міської ради у зв`язку з порушенням ними прав позивача;

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України, яка проявилась у відсутності об`єктивної та всебічної перевірки звернення;

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України, яка проявилась у відсутності дій, спрямованих на захист прав позивача, передбачених, зокрема, статтею 48 Конституції України;

- зобов`язати Міністерство соціальної політики України та Кабінет Міністрів України вчинити дії для призначення прожиткового мінімуму в розмірі не меншому ніж еквівалент 800 євро на місяць протягом 30 днів з дня набуття рішенням законної сили;

- зобов`язати відповідачів вчинити дії для призначення позивачу грошового забезпечення у розмірі не меншому еквіваленту 800 євро на місяць протягом 30 днів з дня набуття рішенням законної сили;

- стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача 282 489,36 грн. (двісті вісімдесят дві тисячі чотириста вісімдесят дев`ять гривень тридцять шість копійок) на відшкодування моральної шкоди.

В якості підстави позову позивач зазначає, що його права на одержання субсидії були порушені посадовими особами Департаменту соціальної політики Луцької міської ради. Зважаючи на це, позивач, 15 лютого 2019 року направив звернення до Кабінету Міністрів України щодо притягнення до відповідальності посадових осіб цього департаменту у зв`язку з протиправними діями при призначенні субсидії. Відповідним листом Кабінет Міністрів України направив звернення за належністю до Міністерства соціальної політики України. Листом від 27.02.2019 Мінсоцполітики роз`яснило позивачу положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також повідомило, що, з урахуванням фінансових можливостей Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України, Міністерством соціальної політики України опрацьовуються можливі шляхи поліпшення пенсійного забезпечення всіх категорій пенсіонерів. Водночас, на думку позивача, Мінсоцполітики порушило статтю 19 Закону України «Про звернення громадян», оскільки не перевірило звернення об`єктивно та всебічно, не надало відповіді по суті звернення та не вчинило дій для забезпечення прав позивача, гарантованих ст. 48 Конституції України. Так, надання роз`яснень законодавства не є належним розглядом звернення. Крім того, Міністерством соціальної політики України не вчинено жодних дій для притягнення до відповідальності посадових осіб Департаменту соціальної політики Луцької міської ради у зв`язку з порушенням ними порядку призначення субсидій.

Кабінетом Міністрів України також порушено ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», оскільки ним не надано належну відповідь на звернення позивача. Додатково позивач зазначає, що Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Закон України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» не відповідають ст. 48 Конституції України, оскільки встановлений ними порядок призначення пенсій та рівень прожиткового мінімуму не гарантують право на достатній життєвий рівень, а тому підлягають скасуванню. Позивач вказує, що встановлений розмір прожиткового мінімуму та мінімальної пенсії в сумі 1564 грн. суперечить ст. 48 Конституції України. Крім того, позивач зазначає, що бездіяльністю відповідачів йому завдано моральної шкоди, яка полягає у переживаннях та душевних стражданнях, які він зазнав внаслідок протиправних дій відповідачів.

Протоколом автоматичного розподілу судових справ від 21.08.2019 головуючим суддею по справі визначено суддю Пащенка К.С.

Ухвалою від 28.08.2019 Окружним адміністративним судом міста Києва позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження. Справу призначено до розгляду в підготовче судове засідання на 05 грудня 2019 року.

02.12.2019 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника Міністерства соціальної політики України надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у задоволенні позову повністю. Так, на звернення позивача йому була надана обґрунтована відповідь по суті порушених питань в термін, визначений Законом України «Про звернення громадян». Зокрема, листом від 22.02.2019 надано відповідь щодо підвищення мінімальної пенсії та листом від 22.03.2019 надана відповідь щодо порядку призначення житлових субсидій. Стосовно порушеного в зверненні питання відносно проведення службового розслідування та притягнення до відповідальності посадових осіб Департаменту соціальної політики Луцької міської ради у зв`язку з неналежним виконанням ними своїх посадових обов`язків відповідач 2 зазначає, що даний Департамент не перебуває у підпорядкуванні Мінсоцполітики, оскільки функціонує у структурі Луцької міської ради, яка діє відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, то згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини.

03.12.2019 до канцелярії Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи за наявними у ній матеріалами за його відсутності.

05.12.2019 у підготовчому судовому засіданні судом оголошено перерву 30.01.2020.

03.01.2020 до Окружного адміністративного суду міста Києва від представника Кабінету Міністрів України надійшов відзив на адміністративний позов, в якому вказувалось, що відповідач вважає позовну заяву безпідставною та неаргументованою, з огляду на наступне. Так, частиною 3 статті 7 Закону України «Про звернення громадян» вказано: якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. З огляду на те, що обставини, викладені у зверненні позивача стосувались питань, які належать до компетенції Міністерства соціальної політики України, звернення позивача було направлено для надання відповіді до відповідача 2. Таким чином, Кабінет Міністрів України діяв відповідно до норм та у спосіб, передбачений чинним законодавством, що унеможливлює наявність протиправної бездіяльності Уряду.

Крім того, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально вираженого права чи інтересу особи, яка стверджує про їх порушення. Проте, позивачем не надано доказів щодо підтвердження реального порушеного права чи інтересу саме внаслідок бездіяльності КМУ. Вимоги ж зобов`язального характеру у вказаній справі є необґрунтованими та виходять за межі повноважень адміністративного суду і не стосуються предмету спору. Також позивачем не надано жодних доказів наявності вини КМУ чи Мінсоцполітики у спричиненні моральної шкоди.

08.01.2020 до Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 1, в якому позивач наполягає, що наведені у відзиві доводи не спростовують позовних вимог.

30.01.2020 ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва залучено Департамент соціальної політики Луцької міської ради у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.01.2020 витребувано у ОСОБА_1 належним чином завірені копії рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22.05.2019 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2019 у справі № 140/73/19.

07.02.2020 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника відповідача 2 надійшли пояснення в адміністративній справі стосовно звернення через Верховний Суд до Конституційного суду України з конституційним поданням про визнання законів України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» такими, що не відповідають статті 48 Конституції України. Відповідач просить відмовити у задоволенні позовної вимоги.

25.02.2020 судом оголошено перерву, справу призначено до розгляду на 31.03.2020.

Вказаного дня судове засідання відкладено на 04.06.2020.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у складі колегії суддів по суті на 24 червня 2020 року.

В призначений день судом ухвалено розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, згідно з ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

Позивач, ОСОБА_1 , 15 лютого 2019 року направив звернення до Кабінету Міністрів України, в якому просив призначити службове розслідування та притягнути до відповідальності посадових осіб Департаменту соціальної політики Луцької міської ради у зв`язку із неналежним виконанням ними своїх посадових обов`язків і вчинити дії для призначення пенсії для позивача та членів його сім`ї у розмірі, не нижчому еквіваленту 800 євро в місяць кожному.

Листом від 21.02.2019 № 41-Р-003574/03 Кабінет Міністрів України, керуючись ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», направив лист позивача до Міністерства соціальної політики України для розгляду і надання відповіді.

Листом від 22.02.2019 № 1307/0/196-19 Міністерство соціальної політики України надало позивачу відповідь.

Вважаючи, що відповідачами не надано належної відповіді по суті звернення і не зроблено відповідних дій для забезпечення прав ОСОБА_1 , чим вчинено протиправну бездіяльність, позивач звернувся з відповідним позовом до адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Водночас, Закон України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі - закон № 393/96-ВР) регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Згідно з статтею 1 вказаного закону громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Частиною 1 ст. 3 Закону № 393/96-ВР визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань (ч. 1 ст. 5 Закону № 393/96-ВР).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Водночас, приписами ч. 3 ст. 7 Закону № 393/96-ВР встановлено наступне: якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Таким чином, якщо звернення отримав, зокрема, орган державної влади, і питання, які були порушені в одержаному зверненні, не входять до його повноважень, то в термін не більше п`яти днів запит пересилається ним за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Судом встановлено, що позивач у зверненні просить, зокрема, призначити йому та членам його родини пенсії у відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою КМУ від 27.06.2015 № 423 до основних завдань Мінсоцполітики належить забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері соціальної політики, загальнообов`язкового державного соціального та пенсійного страхування, щодо пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають такому страхуванню, то Кабінетом Міністрів України, керуючись ч. 3 ст. 7 Закону № 393/96-ВР, правомірно направлено таке звернення до Мінсоцполітики за належністю.

Отже, вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності КМУ не підлягає задоволенню, оскільки Кабінет Міністрів України діяв в межах, на підставах та у спосіб, що передбачений Законом України «Про звернення громадян».

Приписами ст. 18 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових осіб, має право, зокрема, на одержання письмової відповіді про результати розгляду заяви чи скарги, що кореспондує встановленому у ст. 19 даного Закону обов`язку державного органу письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Відповідно до вимог ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.

Так, зі змісту листа від 22.02.2019 № 1307/0/196-19 вбачається, що Мінсоцполітики роз`яснило порядок призначення та розмір пенсії, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» та вказало, що Міністерством опрацьовуються можливі шляхи поліпшення пенсійного забезпечення всіх категорій пенсіонерів, а листом від 22.03.2019 № 3238/0/112-19 відповідачем 2 роз`яснено порядок призначення і розрахунку житлових субсидій.

Враховуючи зазначені положення законодавства, беручи до уваги, що Мінсоцполітики розглянуто та надано відповідь на звернення позивача з дотриманням порядку та строків, що підтверджується листом Мінсоцполітики від 22.02.2019 № 1307/0/196-19 та листом від 22.03.2019 № 3238/0/112-19, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача щодо визнання протиправними дій відповідача 2, які полягали у відсутності перевірки звернення та ненаданні відповіді по суті.

Стосовно вимоги у зверненні позивача до Мінсоцполітики про проведення службового розслідування та притягнення до відповідальності посадових осіб Департаменту соціальної політики Луцької міської ради, колегія суддів погоджується з відповідачем 2, що зазначений департамент не перебуває у підпорядкуванні Мінсоцполітики, а тому у останнього відсутні повноваження на втручання в діяльність структурного підрозділу органу місцевого самоврядування, а тим більше притягнення таких осіб до будь-якого виду відповідальності.

Щодо зобов`язання відповідачів вчинити дії для призначення прожиткового мінімуму і призначення позивачу грошового забезпечення в розмірі не меншому ніж еквівалент 800 євро на місяць протягом 30 днів з дня набуття рішенням законної сили, то суд вказує, що дана вимога є невмотивованою з огляду на наступне.

Так, порядок надання соціальних послуг, в тому числі, у зв`язку з призначенням особі пенсії, передбачено чинним законодавством, тому ні Кабінет Міністрів України, ані центральні чи місцеві органи державної влади, органи місцевого самоврядування не мають права забезпечити надання соціальних послуг, не передбачених чинним законодавством, або надання їх у розмірі, не передбаченому на законодавчому рівні.

Відтак твердження позивача про невчинення відповідачами жодних дій, направлених на захист його прав, передбачених статтею 48 Конституції України, не свідчить про порушення прав ОСОБА_1 . Незадоволення позивача якістю наданої відповідачами відповіді щодо розгляду питань поставлених у зверненні, не свідчить про протиправність дій відповідачів. Також звернення ОСОБА_1 було прийнято та розглянуто у спосіб, що відповідає статті 7 Закону України «Про звернення громадян».

Аналогічна правова позиція висловлена у рішенні Верховного Суду від 12.09.2019 по справі № 9901/268/19.

Таким чином, не підлягає задоволенню вимога про зобов`язання Міністерство соціальної політики України та Кабінет Міністрів України вчинити дії для призначення позивачу грошового забезпечення у розмірі, не меншому ніж еквівалент 800 євро на місяць.

Метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).

Водночас, колегія суддів зазначає, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

При цьому, позивачем повинно бути конкретизовано та підтверджено доказами відповідне порушення суб`єктом владних повноважень його прав, свобод або охоронюваних законом інтересів на момент звернення до суду.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи -позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні.

Крім цього, при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

В контексті спірних правовідносин обраний позивачем спосіб судового захисту не є ефективним та адекватним, оскільки не здатен забезпечити відновлення порушеного, на його думку, права на отримання пенсії у розмірі, не меншому ніж еквівалент 800 євро на місяць. Це означає, що зобов`язання звернутись до Конституційного Суду України з конституційним поданням про визнання деяких законів України неконституційними не призведе до змін у правовідносинах, які виникли між позивачем та відповідачами (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі № 9901/268/19).

Також позивач вимагає стягнути з відповідачів солідарно на його користь 282 489,36 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із положеннями статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В п. 9 зазначеної постанови Верховний Суд України вказав, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Зі змісту наведених норм випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14, від 31.01.2018 у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 у справі № 9901/377/18.

Крім того, суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди та її ступеню, не вказано за яких обставин йому було її завдано і в чому вона полягала, не підтверджено даного факту належними і допустимими доказами.

Щодо питання чому повинен стягуватись саме такий розмір моральної шкоди, позивач лише зазначає, що із аналізу практики Європейського суду з прав людини вбачається, що середній розмір моральної шкоди у таких справах становить 10000 євро, що на момент подачі позову становить 282 489,36 грн. При цьому позивач не вказав обставини, які зумовлюють необхідність використання адміністративним судом компенсації моральної шкоди саме у розмірі, який використовує ЄСПЛ у справах про порушення державою норм Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Також, як вказує позивач, йому було завдано моральної шкоди саме бездіяльністю відповідачів, тож вимога про стягнення моральної шкоди у даному випадку є похідною від основної позовної вимоги (про визнання протиправною бездіяльності відповідачів, що була виражена у ненаданні відповіді по суті звернення та відсутності дій, спрямованих на захист прав позивача).

Отже, приймаючи до уваги відсутність підстав для задоволення позову в іншій частині, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Інші твердження позивача висновків суду не спростовують.

Згідно з п. 41 висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, колегія судів керується положеннями статті 139 КАС України та виходить з того, що за обставин звільнення позивача від сплати судового збору, судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Головуючий суддя К.С. Пащенко

Суддя О.М. Чудак

Суддя Т.І. Шейко