Справа № 320/4882/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2021-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4882/21 Суддя першої інстанції: Панова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бєлової Л.В., Карпушової О.В.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на проголошену о 16 годині 52 хвилині ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року, повний текст якої складено 19 липня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№115)» про визнання протиправною бездіяльності і стягнення заборгованості з виплати грошового забезпечення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№115)» (далі - Відповідач, ДП «СГ ПІДПРИЄМСТВО ДКВС УКРАЇНИ (№ 115)») про:

- визнання протиправною бездіяльності Державного підприємства «Сільськогосподарського підприємства державної кримінально- виконавчої служби України № 115» щодо незабезпечення виплати ОСОБА_1 усіх сум, що належать Позивачу від установи в день звільнення;

- стягнення з Державного підприємства «Сільськогосподарського підприємства державної кримінально-виконавчої служби України № 115» на користь ОСОБА_1 заборгованості з виплати грошового забезпечення у розмірі 59 540,16 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.07.2021 року закрито провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України у зв`язку з неналежністю її розгляду у порядку адміністративного судочинства. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ДП «СГ ПІДПРИЄМСТВО ДКВС УКРАЇНИ (№115)» не є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України та є підприємством, а не установою, то указаний спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, адже спрямований на відновлений майнового стану ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з викладеним в ухвалі рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу для подальшого провадження за вказаною позовною заявою. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом не було враховано, що цей спір пов`язаний із проходженням публічної служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, ОСОБА_1 має спеціальне звання та отримував у ДП «СГ ПІДПРИЄМСТВО ДКВС УКРАЇНИ (№115)» грошове забезпечення, а не заробітну плату. Викладене, на переконання Апелянта з урахуванням правових позиції Великої Палати Верховного Суду, свідчить про необхідність вирішення цього спору саме у порядку адміністративного судочинства.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.08.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 08.09.2021 року.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2021 року продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін та відкладено її розгляд на 06.10.2021 року.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність у ДП «СГ ПІДПРИЄМСТВО ДКВС УКРАЇНИ (№115)» статусу суб`єкта владних повноважень та спрямування позовної заяви на захист майнових прав ОСОБА_1 вказує на приватно-правовий характер цього спору, що виключає можливість розгляду справи у порядку адміністративного судочинства та має своїм наслідком закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може погодитися з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Частина 1 статті 2 КАС України регламентує необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, до публічної служби у розумінні адміністративного процесуального закону віднесено:

- діяльність на державних політичних посадах та у державних колегіальних органах;

- професійну діяльність суддів, прокурорів;

- військову службу та альтернативну (невійськову) служба;

- іншу державну службу;

- патронатну службу в державних органах;

- службу в органах влади Автономної Республіки Крим та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» (далі - Закон) служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Тобто, спеціальним законом, який визначає правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження, передбачено, що служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, що у розумінні згаданих вище положень КАС України дає правові відносити її до публічної.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону підприємства установ виконання покарань є державними підприємствами, які здійснюють господарську діяльність та професійно-технічне навчання засуджених.

Частиною 2 статті 13 Закону передбачено, що підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей, зокрема, засновником підприємств установ виконання покарань є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, який затверджує їх статути (п. 1); керівниками підприємств установ виконання покарань є за посадами заступники начальників установ виконання покарань (п. 4); порядок призначення і звільнення з посад, права, обов`язки та умови служби працівників підприємств установ виконання покарань, які мають спеціальні звання рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, визначаються відповідно до законодавства (п. 5).

Із змісту записів до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 07.12.2006 року вбачається, що 19.11.2021 року ОСОБА_1 було прийнято на службу в органи Державної кримінально-виконавчої служби України (а.с. 2-9). Звільнено ж Позивача, капітана внутрішньої служби, із указаної служби було 16.12.2019 року наказом ДП «СГ ПІДПРИЄМСТВО ДКВС УКРАЇНИ (№115)» від 16.12.2019 року №14о/с, який винесено на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с. 10-11).

У розрізі наведеного судовою колегією враховується, що звання «капітан внутрішньої служби» в силу приписів п. 3 ч. 6 ст. 14 Закону належить до спеціальних знань середнього начальницького складу.

За правилами ч. 5 ст. 23 Закону на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Отже, особливий характер проходження служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, наявність у ОСОБА_1 спеціального звання, поширення на нього положень Закону України «Про Національну поліцію» та отримання ним грошового забезпечення, а не заробітної плати, свідчить, що безвідносно до правового статусу ДП «СГ ПІДПРИЄМСТВО ДКВС УКРАЇНИ (№115)» (підприємство, установа чи організація) ОСОБА_1 є особою, яка проходила публічну службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України. Викладене, у свою чергу, вказує на те, що цей спір, який пов`язаний із протиправною, на переконання Позивача, бездіяльністю Відповідача щодо непроведення повного розрахунку при звільненні, є спором з приводу проходження публічної служби, а тому повинен вирішувати адміністративним судом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що ДП «СГ ПІДПРИЄМСТВО ДКВС УКРАЇНИ (№115)» не належить до суб`єктів владних повноважень у загальному розумінні КАС України. Разом з тим, зважаючи на особливий характер державної служби ОСОБА_1 як службовця Державної кримінально-виконавчої служби України, який має спеціальне звання, Відповідач у межах спірних правовідносин виступає як роботодавець у сфері проходження Позивачем публічної служби, що наділяє його ознаками суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України для цілей вирішення спорів у справах, пов`язаних із проходженням публічної служби.

Викладене, на переконання судової колегії, свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції про неналежність цього спору до юрисдикції адміністративних судів, а відтак вважає постановлену ухвалу про закриття провадження у справі помилковою.

Як вже було зазначено вище, зі змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

Отже, системний аналіз положень Конвенції, практики Європейського суду з прав людини та національного законодавства, а також встановлені вище обставини, свідчить, що постановлена передчасно та без урахування норм процесуального права оскаржувана ухвала зумовила утворення перешкод особі у доступі до правосуддя, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи, що, як було неодноразово підкреслено вище, оскільки спір у цій справі виник у зв`язку із проходженням публічної служби, а не з метою задоволення приватного майнового інтересу, як помилково вказав суд першої інстанції, то судова колегія приходить до висновку про необґрунтованість постановленої Київським окружним адміністративним судом оскаржуваної ухвали.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про відмову у відкритті провадження у справі було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити - ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 238, 242-244, 250, 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року - скасувати.

Справу направити до Київського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Бєлова

О.В. Карпушова

Повний текст постанови складено та підписано « 06» жовтня 2021 року.