Справа № 580/2472/21
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/2472/21 Суддя (судді) першої інстанції: В.В. Гаращенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Василенка Я.М., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Кірієнко Н.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Служби охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління культури та охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації, Міністерство культури та інформаційної політики України, про визнання протиправним і скасування наказу, за апеляційними скаргами Служби охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації та Черкаської обласної прокуратури на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Служби охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Служби охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації №10/03-21 від 23.11.2010 "Про затвердження переліку щойно виявлених пам`яток архітектури" в частині включення до нововиявлених об`єктів пам`яток архітектури "Скарбниця", розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09 липня 2021 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Служби охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації №10/03-21 від 23.11.2010 "Про затвердження переліку щойно виявлених пам`яток архітектури" в частині включення до нововиявлених об`єктів пам`яток архітектури "Скарбниця", розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Службою охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації та Черкаською обласною прокуратурою подано апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводи апелянтів обґрунтовані зокрема тим, що позовна заява про визнання протиправним і скасування наказу від 23.11.2010 № 10/03-21 підлягала залишенню без розгляду, оскільки про існування оскарженого наказу ФОП ОСОБА_1 дізнався в момент укладення охоронного договору № 4/1 від 03.05.2018, тоді як до суду з позовом звернувся лише в квітні 2021 року.

Крім того, вказано, що наказом Служби охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації від 23.11.2010 №10/03-21 "Про затвердження переліку щойно виявлених пам`яток архітектури "Скарбниця", розташований за адресою: АДРЕСА_1, занесено до переліку щойно виявлених пам`яток архітектури на підставі відомостей до складання державного реєстру національного культурного надбання, розроблених інститутом "Укрпроектреставрація" за дорученням Мінбудархітектури та схвалених його колегією від 23.12.1993№ 12.

Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1760 не регулювалося питання щодо надання об`єкту культурної спадщини статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини та не вимагалось виготовлення на нього облікової документації.

Тобто, станом на 23.10.2010 (день видачі оспорюваного наказу), вимог щодо порядку надання об`єктам статусу щойно виявлених об`єктів культурної спадщини не існувало, зокрема щодо обов`язковості розгляду документації консультативно-дорадчими органами.

Представники апелянтів в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги, просили скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову.

Позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, вказавши на його обґрунтованість та відповідність положенням чинного законодавства.

Треті особи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення питання, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 311 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без представників третіх осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 травня 2020 року між Уманською міською радою (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення комунальної власності, відповідно до якого продавець на підставі рішення Уманської міської ради №3.25-78/7 від 22.05.2020 передав у власність покупця земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти, загальною площею 0,1105, кадастровий номер :02:001:0501, місце розташування: АДРЕСА_1 .

На вказаній земельній ділянці розташована нежитлова будівля з цокольним поверхом та недобудованою прибудовою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, посвідченого 06 квітня 2018 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Животовською Н.Г. за реєстрованим у реєстрі за номером 1185. Право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.04.2018, номер запису 25722195, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 108.

Департамент культури та взаємозв`язків з громадськістю Черкаської ОДА листом №02/01-03-31/757/02/01-03-09 від 04.09.2019 повідомив про необхідність погодження реставраційних робіт на об`єкті нерухомості позивача в межах земельної ділянки лише за погодження органу охорони культурної спадщини на підставі погодженої цим органом науково-проектної документації.

Після отримання відповідей на адвокатські запити №1502/2 від 15.02.2021 та №2502/2 від 25.02.2021 та вважаючи необґрунтоване включення до нововиявлених об`єктів пам`яток архітектури "Скарбниця", розташовану за адресою: АДРЕСА_1, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що видаючи наказ №10/03-21 від 23.11.2010 "Про затвердження переліку щойно виявлених пам`яток архітектури", в частині включення до нововиявлених об`єктів пам`яток архітектури вищевказаного об`єкту, відповідачем не враховано відсутність факту підтвердження відповідності критеріям, передбачених Порядком №1760, проігноровано необхідність складення облікової документації (облікової картки, короткої історичної довідки, акту технічного стану об`єкта) та не вжито заходів, спрямованих на дотримання прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а відтак не підтверджено висновки про наявність підстав для віднесення "Скарбниці" до числа щойно виявлених об`єктів культурної спадщини та безпідставно внесено згаданий об`єкт до Переліку щойно виявлених пам`яток архітектури.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи у взаємозв`язку з твердженнями, які викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Правові засади здійснення охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища регулюються Законом України від 08.06.2000 №1805-ІІІ "Про охорону культурної спадщини" (далі - Закон №1805-ІІІ).

Преамбулою Закону №1805-ІІІ визначено, що охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 ст.3 Закону №1805-ІІІ державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.

До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Частиною ч.1 ст. 6 Закону №1805-ІІІ визначені повноваження органу охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, до компетенції яких належить, зокрема:

- здійснення контролю за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини;

- визначення меж територій пам`яток місцевого значення та затвердження їхніх зон охорони;

- встановлення режиму використання пам`яток місцевого значення, їхніх територій, зон охорони;

- забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження;

- погодження відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт, реалізація яких може позначитися на стані пам`яток місцевого значення, їх територій і зон охорони;

- погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок відповідно до вимог Земельного кодексу України;

- надання дозволів на проведення робіт на пам`ятках місцевого значення (крім пам`яток археології), їхніх територіях та в зонах охорони, на щойно виявлених об`єктах культурної спадщини, реєстрація дозволів на проведення археологічних розвідок, розкопок;

- управління в порядку, встановленому законом, історико-культурними заповідниками державного чи місцевого значення.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону №1805-ІІІ об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону № 1805-III, занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки: а) пам`ятки національного значення - постановою Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини; б) пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.

Згідно з ч. 2 ст. 14 Закону № 1805-III, об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу).

Переліки об`єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.

Порядок обліку об`єктів культурної спадщини визначає центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Відповідно до п. 10 Порядку визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1760, в редакції чинній на дату прийняття оскарженого наказу (далі - Порядок № 1760), Об`єкти культурної спадщини національного значення є особливою історичною або культурною цінністю і повинні відповідати критерію автентичності, а також принаймні одному з таких критеріїв: справили значний вплив на розвиток культури, архітектури, містобудування, мистецтва країни; безпосередньо пов`язані з історичними подіями, віруваннями, життям і діяльністю видатних людей; репрезентують шедевр творчого генія, стали етапними творами видатних архітекторів чи інших митців; були витворами зниклої цивілізації чи мистецького стилю.

Критерій автентичності означає, що пам`ятка повинна значною мірою зберегти свою форму та матеріально-технічну структуру, історичні нашарування, а також роль у навколишньому середовищі.

Пунктом 11 Порядку № 1760, в редакції чинній на дату прийняття оскарженого наказу, передбачено, що об`єкти культурної спадщини місцевого значення повинні відповідати критерію автентичності, а також принаймні одному з таких критеріїв: вплинули на розвиток культури, архітектури, містобудування, мистецтва певного населеного пункту чи регіону; пов`язані з історичними подіями, віруваннями, життям і діяльністю видатних людей певного населеного пункту чи регіону; є творами відомих архітекторів або інших митців; є культурною спадщиною національної меншини чи регіональної етнічної групи.

За змістом положень п. 12 Порядку № 1760 відповідність кожного об`єкта культурної спадщини критеріям, зазначеним у пунктах 10 і 11 цього Порядку, оцінюється науковими (вченими) радами установ та організацій, діяльність яких пов`язана з охороною культурної спадщини. За результатами оцінки оформляється протокол, де зазначається, яким саме критеріям відповідає кожен об`єкт культурної спадщини. Протокол надсилається центральному органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

У відповідності до п. 13 Порядку № 1760 після отримання протоколу, зазначеного у пункті 12, центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини у п`ятиденний термін передає його разом з обліковою документацією на розгляд утвореної у цьому органі експертної комісії.

Склад експертної комісії затверджує керівник центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини. До складу ради входить не менш як три фахівці з науковим ступенем кандидата чи доктора наук з відповідної спеціальності.

Експертна комісія готує у п`ятиденний термін висновок щодо об`єкта культурної спадщини. Висновок підлягає затвердженню науково-методичною радою центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Зазначений висновок є підставою для занесення пам`ятки до Реєстру.

Суд першої інстанції доречно зауважив, що з аналізу вищенаведених вимог законодавчих актів слідує висновок, що включенню об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України передує включення цього ж об`єкта архітектури до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини. При цьому, об`єкт архітектури, включений до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини, повинен чітко відповідати законодавчо вставленим критеріям, серед яких обов`язковим критерієм є автентичність, а також вплив на розвиток культури, архітектури, містобудування.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції доказів належного проведення процедури оцінки автентичності щойно виявленої пам`ятки архітектури "Скарбниці", розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка взята на облік оскаржуваним наказом.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази письмового повідомлення позивача, як власника земельної ділянки, про включення зазначеного об`єкта архітектури до переліку щойно виявлених пам`яток архітектури, чим порушено вимоги, передбачені ч. 2 ст. 14 Закону № 1805-III.

Згідно з п. 3 Порядку № 1760 в редакції чинний на момент прийняття оскаржуваного наказу, передбачено, що облікова документація на об`єкт культурної спадщини включає облікову картку, коротку історичну довідку, акт технічного стану та матеріали фотофіксації сучасного стану.

Відповідно до п. 4 Порядку № 1760, облікова документація, що передбачає виконання роботи з метою виявлення, дослідження, фіксації об`єкта культурної спадщини, визначення його антропологічної, археологічної, естетичної, етнографічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності, складається органами охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, органами охорони культурної спадщини місцевого самоврядування згідно з їх компетенцією або уповноваженими ними установами та організаціями.

Згідно з п. 5 Порядку № 1760, облікова картка об`єкта культурної спадщини повинна містити його найменування, відомості про розташування, дату утворення, первісне призначення, характер сучасного використання, ступінь схоронності, тип і вид об`єкта, наявність науково-проектної документації, а також стислий опис, фото загального вигляду, план, охоронний номер об`єкта, дату і номер рішення, відповідно до якого об`єкт взято на облік.

З наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що на вимогу, зазначену в адвокатському запиті від 28.02.2021 № 2802, листом від 11.03.2021 №02/01-03-25/195/02/01-03-25/5461 Управління культури та охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації повідомило, що "Скарбниця", розташована за адресою: АДРЕСА_1 внесена до переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини та надано копію витягу з відомостей до складання державного реєстру національного культурного надбання Черкаської області (1993 р.) та повідомлено, що станом на листопад 2010 року вимог до порядку надання статусу щойно виявлених об`єктів культурної спадщини не було, зокрема щодо обов`язковості розгляду консультативно дорадчими органами.

Будь-яких доказів на підтвердження наявності короткої історичної довідки, акта технічного стану та матеріалів фотофіксації сучасного стану на щойно виявлений об`єкт архітектури (Будинок) відповідачем ні до відзиву ні в інших спосіб до суду не надано, як і не надано будь-яких пояснень щодо причин відсутності такої документації.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність у складі облікової документації на вказану в оскарженому наказі пам`ятку "Скарбниця" короткої історичної довідки, акта технічного стану та матеріалів фотофіксації сучасного стану, обов`язковість наявності яких визначена в п. 3 Порядку № 1760.

Разом з тим, з наказу №10/03-21 від 23.11.2010 не вбачається можливим встановити реальних підстав для його прийняття, оскільки вони не описані в зазначеному наказі.

Відповідно до п. 12 Порядку № 1760, відповідність кожного об`єкта культурної спадщини критеріям, зазначеним у пунктах 10 і 11 цього Порядку, оцінюється науковими (вченими) радами установ та організацій, діяльність яких пов`язана з охороною культурної спадщини. За результатами оцінки оформляється протокол, де зазначається, яким саме критеріям відповідає кожен об`єкт культурної спадщини. Протокол надсилається центральному органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Отже, за результатами оцінки виявлених об`єктів культурної спадщини в обов`язковому порядку оформлюється протокол, в якому зазначається, яким саме критеріям відповідає (не відповідає) кожен об`єкт культурної спадщини.

Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону № 1805-III, для погодженого вирішення питань щодо охорони культурної спадщини на територіях областей, міст Києва та Севастополя, інших населених пунктів органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій можуть створювати консультативні ради з провідних учених і висококваліфікованих фахівців-практиків.

Консультативні ради діють на підставі типового положення, що затверджується центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Згідно з п. 1.3 Типового положення про Консультативну раду з питань охорони культурної спадщини місцевих органів охорони культурної спадщини, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України, Міністерства культури і мистецтв України від 26 лютого 2001 року №42/94, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 15 березня 2001 року за №235/5426 (далі - Положення №42/94), до складу Консультативної ради входять провідні вчені й висококваліфіковані фахівці-практики сфери охорони та реставрації пам`яток, а також суміжних галузей - реставратори, працівники науково-дослідних і проектних організацій, виробничники, представники державних органів охорони культурної спадщини вищого рівня, органів управління, громадських організацій.

Пунктом 2.1 Положення № 42/94 визначено, що основним завданням Консультативної ради є забезпечення професійного вирішення питань дослідження, охорони, реставрації, відтворення об`єктів культурної спадщини, збереження традиційного характеру середовища населених місць шляхом опрацювання висновків, рішень, рекомендацій і пропозицій для органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій.

Колегія суддів також враховує, що відповідачем не надано доказів відповідності згаданого вище критерію автентичності та іншим критеріям, передбаченим Порядком №1760.

За наведених обставин, мотиви суду першої інстанції про відсутність оформлення протоколу, обов`язковість складання якого передбачена п. 12 Порядку №1760, а отже і про відсутність доказів на підтвердження зібрання наукових (вчених) рад, діяльність яких пов`язана з охороною культурної спадщини, у тому числі, Консультативної ради, є обгрунтованими, що не спростовано під час апеляційного розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що з моменту видачі оскаржуваного наказу №10/03-21 від 23.11.2010 всупереч вимогам Порядку № 1760, у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного наказу, а також у наступних редакціях, облікова документація на "Скарбницю", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до Міністерства культури та інформаційної політики України не надходила.

Так, наказ уповноваженого державного органу щодо віднесення "Скарбниці" до переліку щойно виявлених пам`яток архітектури повинен містити чітку підставу для його прийняття. Невиконання державним органом законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості розпорядчого акта призводить до його протиправності. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 821/1173/17.

За таких обставин, суд першої інстанції аргументовано вказав, що видаючи наказ №10/03-21 від 23.11.2010 "Про затвердження переліку щойно виявлених пам`яток архітектури", в частині включення до нововиявлених об`єктів пам`яток архітектури - "Скарбниці" відповідач на викладені вище обставини уваги не звернув, проігнорував відсутність облікової документації (облікової картки, короткої історичної довідки, акту технічного стану об`єкта), а відтак не підтвердив висновки про обґрунтоване віднесення "Скарбниці" до числа щойно виявлених об`єктів культурної спадщини і, як наслідок, безпідставно вніс згаданий об`єкт до Переліку щойно виявлених пам`яток архітектури.

Доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України, та спростовували зазначені вище мотиви або підтверджували відсутність підстав для задоволення позову апелянтами до суду апеляційної інстанції не надано.

В частині тверджень апелянтів, які стосуються того, що позовна заява підлягала залишенню без розгляду, оскільки про існування оскаржуваного наказу ФОП ОСОБА_1 дізнався в момент укладення охоронного договору №4/1 від 03.05.2018, колегія суддів враховує, що ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 суд першої інстанції, зокрема, визнав поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду та поновив цей строк. Зазначена ухвала в частині поновлення процесуального строку звернення до суду оскаржена не була.

Разом з тим, обґрунтованими є доводи позивача стосовно відсутності можливості встановити дійсні підстави прийняття оскаржуваного наказу, а відтак направленням неодноразових адвокатських запитів з метою з`ясування документальних підстав його прийняття.

Так, зокрема, відповідь на адвокатський запит від 25.02.2021 надано листом Міністерства культури та інформаційної політики України від 12.03.2021 №2715/6.11.7.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що лише після отримання відповідей від Міністерства культури та інформаційної політики України позивач дізнався про наявність підстав для звернення до суду за судовим захистом, тому вказані позивачем підстави для поновлення пропущеного строку звернення до суду обґрунтовано визнані поважними, що не спростовано відповідними посиланнями апелянтів.

Окрім вказаного, суд апеляційної інстанції враховує, що суди застосовують позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем, що узгоджується з постановами Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134).

Інші доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанцій.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційних скарг, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги Служби охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації та Черкаської обласної прокуратури на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Служби охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління культури та охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації, Міністерство культури та інформаційної політики України, про визнання протиправним і скасування наказу - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. В. Карпушова

Повний текст постанови складено 05.10.2021.