Справа № 540/281/21
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2021-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/281/21

Головуючий в 1 інстанції: Кисильова О.Й.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Херсон, 05 квітня 2021 року

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління МВС України в Одеській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Одеській області, про стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 (позивач) звернулась до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (надалі відповідач, ГУ МВС України в Одеській області), про стягнення на її користь матеріальну допомогу за 1997 рік у сумі 135,00 грн. та за 1998 рік у сумі 235,30 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказала, що отримавши довідку від ГУ МВС України в Одеській області від 04.11.2020р. № 14/1-887 вона дізналась про те, що в 1997-1998рр. їй не нарахована та не виплачена матеріальна допомога, передбачена п. 2 Указу Президента України № 926/96 від 04.10.1996р. «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ». Вважаючи такі дії протиправними та наявними у неї підстави для отримання матеріальної допомоги за 1997р. у сумі 135,00 грн. та за 1998р. у сумі 235,30 грн., позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (, 65014, м. Одеса, вул. Єврейська, 12) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) матеріальну допомогу за 1997 рік у сумі 135 (сто тридцять п`ять) грн. та матеріальну допомогу за 1998 рік у сумі 235 (двісті тридцять п`ять) грн. 30 коп.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням про задоволення позовних вимог, Головним управлінням МВС України в Одеській області в особі ліквідаційної комісії подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування спірних обставин справи, апелянт просить скасувати судове та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування скарги вказано, що ухвалюючи рішення у даній справі, судом першої інстанції не з`ясовано, чи поширюються на позивачку приписи Указу Президента України № 926/96, зокрема не перевірено чи належала позивачка до осіб рядового і начальницького складу, що має суттєве значення, оскільки саме особи рядового і начальницького складу мають право на отримання матеріальної допомоги. Також, судом першої інстанції не було належним чином оцінено в кості доказу копію трудової книжки позивачки. Апелянт зауважує, що Головне управління МВС України в Одеській області не може бути відповідачем у справі, оскільки було утворено як юридичну особу лише 05.06.2006р. задовго після звільнення позивача з роботи, жодних протиправних дій відносно позивачки не вчиняв та службу позивач у вказаному органі не проходила. Крім того, апелянт вказує й на те, що судом першої інстанції було проігноровано той факт, що надана позивачкою заява від 07.12.2020р., не містить жодних доказів направлення чи отримання її апелянтом.

20.09.2021р. (вхід.№19646) від ОСОБА_1 до суду надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивачка вказує про хибність доводів апелянта, просить відмовити у задоволенні скарги та залишити судове рішення без змін мотивуючи тим, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції у відповідача у справі не було жодних сумнівів щодо належності позивачки на час оскаржуваних подій до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. Крім того, саме відповідач надіслав на адресу позивачки відповідну довідку від 03.06.2021р. № 9/Г-1057, послужний список, витяг з наказу УУМВС №490 о/с від 30.12.2002р., з яких зокрема вбачається, що 01.02.1997р. наказом МВС України №47 о/с від 01.02.1997р. позивачці присвоєно спеціальне звання лейтенант міліції, 28.04.1998р. наказом УМВС №126 о/с старший лейтенант міліції, тощо. Твердження апелянта про неналежність його як відповідача у даній справі також є необґрунтованими, оскільки 05.06.2006р. було реорганізовано УМВС України в Одеській області, наказом якого й було звільнено позивачку зі служби в органах внутрішніх справ, в Головне управління МВС України в Одеській області, відтак останнє є належним відповідачем у справі.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до довідки про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 від 04.11.2020 №14/1-887, позивачу в 1996-2000 роках не нарахована та не виплачена матеріальна допомога, передбачена п. 2 Указу Президента України від 04.10.1996 № 926/96 "Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ".

Також, суд першої інстанції вирішуючи справу встановив, що 07.12.2020 позивач звернулася до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області із заявою про нарахування та виплату матеріальної допомоги за 1996-2000 роки. У свою чергу, відповідач не заперечує проти правильності обрахування позивачем невиплаченої суми матеріальної допомоги та факту її невиплати, зазначивши лише про неможливість виплати через відсутність відповідних бюджетних асигнувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має право на отримання передбаченої Указом Президента України від 04.10.1996р. №926/96 матеріальної допомоги за 1997р. та 1998р., оскільки така не була їй виплачена у спірний період, при цьому реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Умови та порядок нарахування і виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення в період з 1999 року по 2010 рік визначалося Указом Президента України від 04.10.1996 року № 926/96 «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплату праці працівників органів внутрішніх справ».

В силу вимог ст. 2 Указу Президента України № 926/96 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) з метою впорядкування грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ постановлено: виплачувати особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення на рік.

З наявної в матеріалах справи довідки про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 , виданої ГУ МВС України в Одеській області від 04.11.2020р. № 14/1-887 не вбачається виплата позивачці у 1997-1998 роках матеріальної допомоги згідно Указу Президента України № 926/96 в розмірі місячного грошового забезпечення.

Доказів того, що позивачу виплачувалась матеріальна допомога відповідно до Указу Президента України № 926/96 відповідачем не надано, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на її отримання.

З огляду на те, що зміст спірних правовідносин, що виникли з приводу стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги, яка в свою чергу з урахуванням приписів Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР, є складовою заробітної плати, звернення до суду із даним позовом не обмежується будь-яким строком, про що вірно було зауважено судом першої інстанції.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги посилання відповідача у справі на Методичні рекомендації про порядок застосування нормативно-правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та умов оплати праці працівників, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.06.2005 № 501 і Закон України "Про Державний бюджет України на 2000 рік" і наступні після цього роки, оскільки дані закони не діяли у спірний період час, на невиплати позивачу матеріальної допомоги.

З огляду на вимоги законодавства, яке діяло на момент спірних правовідносин, виплата матеріальної допомоги особам рядового і начальницького складу здійснювалася, як вірно вказано судом першої інстанції, у розмірі місячного грошового забезпечення на рік.

На думку судової колегії, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги посилання відповідача на відсутність фінансування на виплату матеріальної допомоги є безпідставними, позаяк Право на отримання матеріальної допомоги, як складової заробітної плати було гарантоване Указом Президента України від 14.10.1996 № 926/96 "Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплату праці працівників органів внутрішніх справ" та Кодексом законів про працю України.

Крім того, чинне законодавство не передбачає такої підстави для відмови у виплаті матеріальної допомоги.

Як встановлено ч.2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зазначив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувані своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для нього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Суд не приймає аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Аналогічна позиція викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Бурдов проти Росії".

Таким чином, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

З приводу розміру суми стягнення, апеляційний звертає увагу, що згідно довідки № 14/1-887 від 04.11.2020 про розмір грошового забезпечення позивача за 1996-2000 роки, виданої ГУ МВС України в Одеській області, грошове забезпечення у передостанній місяць перед виплатою, а саме за листопад 1997 року становить 135,00 грн. за листопад 1998 року становить 235,30 грн.

Саме у вказаних розмірах позивачка й просить стягнути суму матеріальної допомоги за спірні періоди. В свою чергу апелянтом жодним чином не заперечується розміру сум, які позивачка просила стягнути.

Враховуючи наведене вище, а також відсутність спору щодо розміру суми невиплаченої матеріальної допомоги, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність уданому випадку підстав для задоволення позовних вимог.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги з приводу того, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено копію трудової книжки ОСОБА_1 та не перевірено чи належала вона до осіб, які мали право на отримання матеріальної допомоги, передбаченої Указом Президента України № 296/96 колегія суддів зазначає, що згідно п. 6 Указу Президента України №296/96 установити, що умови оплати праці, передбачені цим Указом, поширюються на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ:

- які перебувають у розпорядженні органів внутрішніх справ і тих, які вибули у навчальні заклади Міністерства внутрішніх справ України зі збереженням грошового утримання за останньою штатною посадою. За курсантами навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, зарахованими на навчання з числа цивільних осіб, зберігаються розміри окладів за спеціальними званнями, призначені до набрання чинності цим Указом;

- які працюють у системі інших міністерств, центральних органів виконавчої влади та перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ України. Заходи, пов`язані з запровадженням нових умов оплати праці цієї категорії працівників, здійснюються за рахунок коштів відповідних міністерств, інших центральних органів виконавчої влади.

Відповідно до п. 1 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР затвердженого постановою КМУ УРСР від 29.07.1991р. № 114, до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ Української РСР належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ УРСР і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Так, наявною в матеріалах справи копією трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що остання проходила службу в органах внутрішніх справ України в УМВС України в Одеській області з 02.11.1996р. по 15.01.2003р. безперервно. Посада старший інспектор з ОД ГРП СУ УМВС України в Одеській області.

За вказаного, апеляційний суд знаходить доводи апеляційної скарги безпідставними, оскільки з вищенаведеного слідує, що позивачка відносилась до осіб рядового і начальницького складу ОВС перебуваючи у штаті УМВС України в Одеській області, та відносилась до осіб, які мали право на отримання матеріальної допомоги передбаченої Указом Президента України № 296/96.

При цьому, апеляційний суд враховує надані ОСОБА_1 пояснення у відзиві на апеляційну скаргу та додані до неї документи, зокрема якими також підтверджується належність останньої станом на час виникнення спірних правовідносин до осіб рядового і начальницького складу ОВС перебуваючи у штаті УМВС України в Одеській області

Суд апеляційної інстанції оцінює критично посилання апелянта на те, що ГУ МВС України в Одеській області жодним чином не порушувало права та законні інтереси позивача, оскільки останній службу в даному управлінні не проходив, з огляду на те, що колегією суддів було встановлено, що наказом Міністерства внутрішніх справ від 05.06.2006 року № 565 було реорганізовано Управління МВС України в Одеській області, наказом якого було звільнено позивачку зі служби в органах внутрішніх справ, в Головне управління МВС України в Одеській області, а тому останнє є належним відповідачем по справі.

Окрім того, під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач Головне управління МВС України в Одеській області не заперечувало проти того, що саме ГУ МВС України в Одеській області є належним відповідачем у справі.

Безпідставними є також й посилання апелянта на недоведеність позивачкою звернення до відповідача із заявою про нарахування ат виплату їй матеріальної допомоги за 1996-2000 роки, оскільки таке не впливає на спірні правовідносини та не спростовує право позивача на отримання такої матеріальної допомоги.

Надаючи оцінку обрану судом попередньої інстанції способу відновлення порушеного права позивача судова колегія враховує принцип верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Враховуючи усе вищевикладене, колегія суддів зауважує, що саме на відповідача законодавством покладено функції по нарахуванню та виплаті матеріальної допомоги, яка як встановлено у ході розгляду даної справи позивачці не була виплачена у 1997-1998рр., а тому судом першої інстанції цілком обґрунтовано прийнято рішення про задоволення позовних вимог.

Загалом доводи апеляційної скарги є несуттєвими, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року у справі №540/281/21- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.