Справа № 640/6398/21
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2021-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2021 року м. Київ № 640/6398/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доЦентрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській області (відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській області №М 880106-1/914-21 від 27 січня 2021 року про відмову в наданні дозволу на імміграцію;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС України у м. Києві та Київській області надати ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №640/6398/21.

Позов вмотивований тим, що позивач дотримався всіх вимог законодавства при подачі заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну, проте з невідомих для позивача підстав, останньому відмовлено в наданні такого дозволу.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав правомірності прийнятого рішення, оскільки позивач при поданні заяви надав надала свідомо неправдиві відомості у частині місця свого проживання з метою легалізації на території України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

23 вересня 2019 року ОСОБА_1 , перебуваючи в Україні на законних підставах, звернувся із заявою про надання дозволу на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, у якої дитина - громадянин України, та надав відповідні документи.

Рішенням Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській області від 22 вересня 2020 року №4620/244 ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Вважаючи відмову в наданні дозволу на імміграцію протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

За приписами статті 4 цього Закону іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (далі - Закон № 2491-III, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Положеннями статті 1 Закону № 2491-IІI визначено, що імміграцією є прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до статті 4 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів.

При цьому, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України (п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону № 2491-III).

Порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені статтею 9 Закону № 2491-III, якою передбачено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Нормами ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III встановлено, що у наданні дозволу на імміграцію, а саме, дозвіл на імміграцію не надається 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

При цьому, Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок № 1983), який визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Згідно з п.п. 3 п. 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Державної міграційної служби - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім тих, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Пунктом 14 Порядку № 1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 Порядку №1983 органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст. 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів Служби безпеки України, Робочого апарату Українського бюро Інтерполу та Державної прикордонної служби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Пунктом 9 Порядку № 1983 встановлено, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України «Про імміграцію»; до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із статтею 12 Закону України «Про імміграцію».

З аналізу наведених правових норм випливає, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Встановлення органом державної міграційної служби однієї з обставин, передбачених ст. 10 Закону України «Про імміграцію», є підставою для ненадання дозволу на імміграцію.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію до України на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до вимог Порядку №1983, до вказаної заяви позивачем додано документи, в тому числі документи про реєстрацію місця проживання в Україні за адресою: АДРЕСА_1 (довідка про реєстрацію місця проживання особи від 21.05.2019, видана Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА).

Центральним міжрегіональним управлінням ДМС України у м. Києві та Київській області звернулось із запитом від 22.10.2019 №8101.6.3-43983/8101 до Дніпровського управління поліції ГУ НА у м. Києві про надання інформації щодо можливого притягнення іноземця до адміністративної відповідальності, перебування на обліках підрозділів поліції, не проживання за вказаною адресою ( АДРЕСА_2 ), та іншої наявної інформації, яка може слугувати підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Також, Центральне міжрегіональне управлінням ДМС України у м. Києві та Київській області зверталось із відповідними запитами до Головного центру обробки спеціальної інформації Адміністрації Держприкордонслужби України, Відділу міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області щодо перевірки наявності чи відсутності підстав для отримання дозволу на імміграцію.

Так, листом від 10.12.2019 №13395/125/50/02-2019 Дніпровського управління поліції ГУ НП в м. Києві, повідомлено про неможливість встановлення факту проживання громадянина Ірану ОСОБА_1 .

В травні 2020 року Центральне міжрегіональне управлінням ДМС України у м. Києві та Київській області повторно звернулось до Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві із запитом про надання інформації щодо можливого притягнення іноземця до адміністративної відповідальності, перебування на обліках підрозділів поліції, не проживання за вказаною адресою ( АДРЕСА_1 ), та іншої наявної інформації, яка може слугувати підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Листом від 25.06.2020 №18604/1/8010-20 Дніпровське управління поліції ГУ НП в м. Києві на звернення відповідача, стосовно надання інформації по факту перевірки по місцю проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , повідомлено, в ході перевірки при неодноразовому виході за вищевказаною адресою, двері вказаної квартири ніхто не відчинив, у зв`язку з чим встановити факт проживання за вказаною адресою та спосіб його життя виявилось не можливим.

Листом Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 16.09.2020 №8010.8.4/43423 повідомлено, що під час проведення перевірки адрес проживання іноземця встановлено, що за вказаною адресою громадянина Ірану виявлено не було. Під час виїзду встановлено, що квартирне приміщення № НОМЕР_1 в даному будинку відсутнє, проведено співбесіду з мешканцями будинку, які повідомили, що дане квартирне приміщення відсутнє у будівлі.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 73 КАС України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі статтею 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 76 КАС України).

Положеннями статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, суд зазначає про обов`язковість дотримання необхідного балансу між обов`язком відповідача довести правомірність прийняття свого рішення, передбачений частиною другою статті 78 КАС України та необхідністю позивача довести обставини на які він посилається, обґрунтовуючи протиправність оскаржуваного рішення, згідно з частиною першою цієї статті.

В той же час, протиправність оскаржуваного рішення відповідача позивачем жодним чином не обґрунтована та не підтверджена належними доказами.

Частиною першою статті 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Так, місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа постійно проживає та має передбачені статтею 64 Житлового кодексу України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності.

Отже, місце проживання і місце реєстрації не є тотожними поняттями. Реєстрація місця проживання особи у конкретному жилому приміщенні за відсутності інших достатніх належних і достовірних доказів, не є безспірним доказом проживання особи у конкретному житловому приміщенні.

За наведених обставин, надана позивачем довідка Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА не є належним доказом підтвердження факту проживання позивача за адресою, оскільки вказані відомості не підтверджені перевіркою, проведеною на запит відповідача правоохоронними органами.

Як було зазначено вище, у разі виявлення факту, що особа, яка подавала заяву про надання дозволу на імміграцію, зазначила свідомо неправдиві відомості чи подала підроблені документи, то у контролюючого органу наявні усі підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Відтак у день прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію особам або відмови у наданні такого дозволу ДМС аналізує отриману від уповноважених, відповідно до Порядку №1893, органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймає рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Відповідачем було дотримано вказаного порядку та прийнято спірне рішення з урахуванням всіх обставин, що мають значення для його прийняття.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами доведено правомірність оскаржуваних рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя С.К. Каракашьян