Справа № 260/192/21
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2021-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/192/21 пров. № А/857/13793/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Качмара В.Я., Курильця А.Р.

з участю секретаря судового засідання Юрченко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі за апеляційною скаргою Ужгородської міської ради на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року (суддя першої інстанції Іванчулинець Д.В., м. Ужгород)

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження Ужгородського міського голови № 148-р від 28 вересня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади першого заступника міського голови у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників, поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника міського голови Ужгородської міської ради

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача незаконно звільнено із займаної посади у зв`язку із неприязними відносинами з міським головою, тим самим позивач вважає, що відбувається його дискримінація. Оскаржуваний наказ вважає прийнятим не у спосіб, передбачений чинним законодавством, без наявних на те законних підстав, а тому є підстави для поновлення його на займаній до незаконного звільнення посаді.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 9 червня 2021 року позовні вимоги було задоволено. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Ужгородського міського голови за № 148-р від 28 вересня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади першого заступника міського голови у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників. Поновлено ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді першого заступника міського голови Ужгородської міської ради з 29 вересня 2020 року.

Із таким судовим рішенням не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Так, суд першої інстанції покликався на вже встановлений факт, який не потребує доказування, у справі № 260/216/20 щодо визнання, що скорочення чисельності й штату працівників фактично не відбулося, штатних одиниць збільшено на 38, ніж було затверджено попереднім рішенням, а чисельність працівників збільшено. Однак не врахував, що позивачем 12 січня 2019 року було оскаржено рішення ХХХ сесії Ужгородської міської ради VІІ скликання №1367 «Про затвердження структури апарату ради та виконавчих органів міської ради, їх загальної штатної чисельності» в судовому порядку. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 5 листопада 2019 року рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення про затвердження структури апарату ради та виконавчих органів міської ради, їх загальної чисельності відмовлено. Також суд дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_1 не було запропоновано іншу роботу, хоча підтверджено, що останній відмовився від запропонованих посад. Суд, поновлюючи строк позивачу на оскарження наказу про звільнення, послався на встановлені постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2020 року преюдиційні факти, в той час як зазначені обставини були відомі позивачу під час подання позову і розгляду справи №260/216/20. Апелянт зауважив, що поважних причин, які б об`єктивно перешкоджали позивачу звернутися до суду у встановлений законом строк, не наведено. Отже, апелянт просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 9 червня 2021 року та постановити нове - про відмову в задоволенні позову.

Позивач заперечив щодо задоволення апеляційної скарги. Зазначив, що вважає судове рішення законним і обґрунтованим.

У судовому засіданні представник апелянта Беляков А.І. підтримав апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені. Також пояснив, що суд першої інстанції безпідставно поновив строк звернення до суду, оскільки такий було пропущено без поважних причин. Додатково зауважив, що у Закарпатській області на момент звільнення позивача не було запроваджено карантинних заходів, які б перешкоджали позивачу вчасно звернутися до суду.

У судовому засіданні позивач пояснив також, що вчасно звернутися до суду йому заважала також складна епідеміологічна ситуація, зокрема його захворювання, що відносить його до групи ризику, а також перебування на самоізоляції у зв`язку зі спілкуванням з особами, які захворіли.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно рішення І сесії VII скликання Ужгородської міської ради від 26 листопада 2015 року №4 затверджено ОСОБА_1 першим заступником міського голови, про що також внесено запис до трудової книжки позивача, згідно запису №36 з 03.12.2015 року позивачу присвоєно шостий ранг посадової особи місцевого самоврядування.

28 вересня 2020 року розпорядженням Ужгородського міського голови №148-р позивача було звільнено з посади першого заступника міського голови у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників (а.с.9).

Підставою видачі розпорядження зазначено рішення XXX сесії міської ради VII скликання від 13 грудня 2018 року №1367 «Про затвердження структури апарату ради та виконавчих органів міської ради, їх загальної штатної чисельності» та п. 2 розпорядження міського голови від 24.07.2020 року №116-р (а.с.10-14).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність вказаного розпорядження з таких мотивів.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Частиною 6 статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 07.06.2001 № 2493-ІІІ «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування») посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Згідно п. 20 ч.4 ст. 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні") сільський, селищний, міський голова видає розпорядження у межах своїх повноважень.

За змістом ч.3 ст. 7 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України "Про запобігання корупції" та законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього ж Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Судом встановлено, що оскаржуване розпорядження «Про звільнення ОСОБА_1 » від 28.09.2020 №148-р (а.с.41) винесено на підставі рішення ХХХ сесії міської ради VІІ скликання 13 грудня 2018 року №1367 «Про затвердження структури апарату ради та виконавчих органів міської ради, їх загальної чисельності» (а.с.42-46), п.2 розпорядження міського голови 24.07.2020 №116-р «Про ОСОБА_1 » (а.с.39).

Аналізуючи законність винесення вказаного розпорядження, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що його прийнято з порушенням встановленої законом процедури.

У відповідно з абз.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» прийняття на службу в органи місцевого самоврядування на посади заступників сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради шляхом затвердження відповідною радою.

Апеляційний суд зазначає, що в пункті 10 частини четвертої статті 42 Закону України "Про місцеве самоврядування", пункті 34.11.10 статті 34 Регламенту Ужгородської міської ради VII скликання, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 18.03.2016р. № 205, передбачено право міського голови на звільнення лише з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів рад.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посада заступника міського голови до перерахованих в регламенті посад, звільнення з яких відноситься до компетенції міського голови не відноситься, оскільки є виборною посадою, на яку обираються особи або затверджуються відповідною радою.

Питання звільнення першого заступника міського голови із займаної посади повинне вирішуватися за аналогією призначення - депутатами шляхом голосування саме на сесії Ужгородської міської ради, які рішенням І сесії VII скликання Ужгородської міської ради від 26.11.2015 р. №4 затвердили призначення позивача на посаду першого заступника міського голови.

Отже, Ужгородський міський голова ОСОБА_2 , прийнявши оскаржене розпорядження про звільнення позивача з посади, вийшов за межі своїх повноважень, оскільки питання звільнення першого заступника міського голови мало бути вирішено шляхом голосування депутатами ради на сесії за встановленою законом процедурою.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розпорядження Ужгородського міського голови за № 148-р від 28 вересня 2020 року з посади першого заступника міського голови у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників є протиправним та підлягає скасуванню, а позивач поновленню на займаній до звільнення посаді.

При цьому апеляційний суд відхиляє доводи відповідача щодо дотримання процедури звільнення позивача з посади через скорочення, зокрема, підставності скорочення посади, попередження про наступне вивільнення та пропонування посад, від яких ОСОБА_1 відмовився, оскільки оскаржуване рішення про звільнення було прийнято міським головою з перевищенням повноважень, без прийняття відповідного рішення радою, яка призначала позивача на посаду. Ця обставина є безспірною підставою для скасування розпорядження незалежно від підставності скорочення.

Отже, суд в цій частині дійшов вірного висновку про протиправність та скасування оскаржуваного розпорядження.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з доводами апелянта про неправильність висновку суду першої інстанції щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з таких мотивів

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Позивач обґрунтував причини пропуску строку звернення до суду тим, що рішенням суду у справі №260/216/20 було встановлено незаконність та протиправність розпоряджень міського голови щодо звільнення Позивача та встановлено преюдиційні факти щодо рішення XXX сесії міської ради VII скликання від 13 грудня 2018 року №1367.

Суд першої інстанції згідно ухвали від 9 червня 2021 року визнав, що строк звернення до суду розпочався з дати ознайомлення позивачем з вищевказаною постановою суду апеляційної інстанції, а тому позивач його не пропустив.

Такі висновки суду є безпідставними з огляду на наступне.

Строк на звернення до суду виникає у особи з дня, коли вона довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав.

Позивач оскаржує розпорядження Ужгородського міського голови від 28 вересня 2020 року про звільнення його з посади.

Отже, ознайомившись із вказаним рішенням 30 вересня 2020 року, позивач саме цього дня дізнався про порушення його прав або охоронюваних законом інтересів і з цього моменту розпочався перебіг строку для оскарження вказаного розпорядження в судовому порядку.

Як видно з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про оскарження розпорядження про звільнення його з посади лише 15 січня 2021 року, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду.

При цьому, апеляційний суд погоджується з доводами апелянта, що постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2020 року у справі № 260/216/20 стосується інших розпоряджень міського голови від 19 листопада 2019 року та 24 грудня 2019 року, не має преюдиційного значення для вирішення питання щодо законності оскаржуваного у даній справі розпорядження про звільнення позивача з посади від 28 вересня 2020 року, оскільки таке є окремим актом індивідуальної дії.

Отже, в цій частині висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.

Однак, апеляційний суд зазначає, що позивач у позовній заяві та під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції скористався своїм правом заявити про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

При цьому одним з аргументів вказав, що своєчасно звернутися до суду йому перешкоджала складна епідеміологічна ситуація у регіоні, його хвороба, яка відносить його до категорії значного ризику, перебування на самоізоляції у зв`язку зі спілкуванням з хворими людьми, що підтверджено документально.

Право громадянина на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби. Пропущення строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду, оскільки суд за наявності для цього підстав, що підтверджені відповідними доказами, може визнати причину пропуску таких строків поважною і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС України.

Водночас, поважними причинами пропущення строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами.

Разом з тим, на законодавчому рівні не регламентується розмежування поважних та неповажних причин. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду та вирішується в кожному конкретному випадку індивідуально.

Як видно з поданої до апеляційного суду довідки Ужгородського міського центру первинної медико-санітарної допомоги №96 від 20 вересня 2021 року, ОСОБА_1 з 10 жовтня по 24 жовтня 2020 року перебував на самоізоляції у зв`язку з контактом з підтвердженим хворим на COVID 19/

Апеляційний суд погоджується з доводами позивача, що вказана обставина об`єктивно перешкоджала йому реалізувати своє право на звернення до суду, оскільки ускладнювала можливість отримання у цей період юридичної допомоги, збору документів, складання позову, тощо.

Також заслуговують на увагу доводи позивача про необхідність обмеження спілкування і відвідування закладів у листопаді-грудні 2020 року через підтвердження вірусної хвороби у осіб, з якими позивач мав контакт і відповідно повинен був дотримуватися режиму самоізоляції.

Отже, місячний строк позивачем було пропущено з поважних причин.

Суд зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.

Відповідно до ч.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (ратифікована 11.09.1997 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановленим законом.

Враховуючи вказане, апеляційний суд вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду з поважних причин і є підстави для його поновлення.

Апеляційний суд зазначає, що ухвала Закарпатського окружного адміністративного суду від 9 червня 2021 року щодо непорушення ОСОБА_1 строку звернення до суду не підлягає оскарженню окремо, а викладені висновки суду підлягають оцінці при розгляді апеляційної скарги на рішення суду, яким спір вирішено по суті.

При цьому, у самому оскаржуваному рішенні від 9 червня 2021 року Закарпатський окружний адміністративний суд не надав оцінки наявності підстав для поновлення строку звернення до суду.

За таких обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла до висновку про те, що оскаржуване судове рішення необхідно змінити, в частині поновлення пропущеного з поважних причин строку звернення до суду з врахуванням викладених вище висновків.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 9 червня 2021 року змінити, доповнивши його в частині мотивів поновлення строку звернення до суду.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 04.10.2021