Справа № 420/9238/20
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2021-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9238/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул.Ак.Богомольця,10, м.Київ, 01601), за участю третьої особи, яка заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Ліквідаційна комісія Головного Управління МВС України в Одеській області (вул. Єврейська,12, м.Одеса, 65014) про скасування пункту 5 наказу МВС України за №500 вiд 30.05.2014 року, згідно якого полковник міліції ОСОБА_1 , заступник начальника ГУМВС України в Одеській області підлягає притягненню до дисциплінарноп вiдповiдальності однак, ураховуючи, що наказом MBC № 776 о/с вiд 04.05.2014 року його звiльнено з посади, цим обмежитися,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Ліквідаційна комісія Головного Управління МВС України в Одеській області, в якому просить:

скасувати пункт 5 наказу МВС України за №500 від 30.05.2014 року, згідно якого полковник міліції ОСОБА_1 , заступник начальника ГУМВС України в Одеській області підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності однак, ураховуючи, що наказом MBC №776 0/с вiд 04.05.2014 року його звільнено з посади, цим обмежитися.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 30.05.2014 року Міністерством внутрішніх справ України винесений наказ № 500 про притягнення до дисциплінарноп вiдповідальності окремих керівників Головного управління МВС України в Одеській області, п.5 якого за неналежне виконання функціональних обов`язкiв, що виразилося у відсутності контролю за дiями підлеглих, невжитті оперативних заходів щодо запобігання груповим порушенням громадського порядку, що призвело до загибелі і травмування значної кількості громадян та працівників правоохоронних органів, недотримані вимог службової дисципліни, порушенні ст. 10 Закону України «Про міліцію», п.315 Статуту патрульно-постової служби міліції, затвердженого наказом МВС України від 28.07.1994 р. № 404, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.09.1994 р. за № 213/423, Присяги працівника органів внутрішніх справ України, підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності полковник міліції ОСОБА_1 , заступник начальника ГУМВС України в Одеській області, однак, ураховуючи, що наказом МВС від 04.05.2014 р. №776 o/c його звільнено з посади, цим обмежитися. Позивач, вважає, що пункт 5 вищенаведеного наказу МВС України від 30.05.2014 року підлягає скасуванню, оскільки його прийнято з порушенням норм чинного законодавства.

Ухвалою суду від 15.10.2020 року було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 11.11.2020 року продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Зупинено провадження по справі №420/9238/20 до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів.

Ухвалою суду від 14.05.2021р. задоволено частково клопотання представника позивача від 10.11.2020 року про витребування доказів по справі №420/9238/20. Витребувано у Міністерства внутрішніх справ України (вул.Ак.Богомольця,10, м.Київ, 01601) завірені належним чином копії висновків службового розслідування МВС України, на підставі яких був винесений наказ МВС України №500 від 30 травня 2014 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих керівників Головного управління МВС України в Одеській області, в тому числі ОСОБА_1 . Витребувано у Ліквідаційної комісії Головного Управління МВС України в Одеській області завірені належним чином копії функціональних обов`язків заступника начальника Головного Управління МВС України в Одеській області, які діяли станом на 02.05.2014 року. Зупинено провадження у справі №420/9238/20 до моменту отримання доказів по справі, а саме до 27.07.2021 року.

Ухвалою суду від 09.09.2021р. закрито підготовче провадження у справі. Призначено адміністративну справу до судового розгляду на « 27» вересня 2021 року о « 10» годині « 00» хвилин за участю сторін.

Ухвалою суду від 09.09.2021р. відмовлено у задоволенні клопотання третьої особи - Ліквідаційної комісії Головного Управління МВС України в Одеській області про закриття провадження по справі №420/9238/20.

02.11.2020 року до суду від Ліквідаційної комісії Головного Управління МВС України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що позивач не надав доказів порушення його прав. Вказавши, що конституційне право на доступ до правосуддя не е безмежним. Метою суду (правосуддя) є захист порушених прав, свобод та інтересів, належних безпосередньо особі, яка звертається за захистом (її суб`єктивних прав). У ст. 5 КАС України взаємозв`язок між правом особи на звернення до суду і порушенням її суб`єктивних прав знайшов остаточне закріплення. Зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Отже, завдання адміністративного судочинства не можуть бути реалізовані у раз звернення особи до суду за захистом прав, свобод та інтересів, які не належать їй особисто. Право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових службових осіб, складовою якого є право звернення до суду (право на доступ до судової процедури), не є абстрактним, а пов`язане з правом конкретної особи, в інтересах якої виникає судовий процес, і з її переконанням у тому, що держава (в особi органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб) протиправно втрутилася у її права або свободи. Та з огляду на викладене просить відмовити у задоволенні позову.

10.11.2020р. позивачем надано до суду відповідь на відзив 3-ї особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області, в якій позивач підтримав доводи викладені у позовній заяві.

31.05.2021р. від Міністерства внутрішніх справ України надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнає та просить відмовити в його задоволенні, зазначивши, що видання оскаржуваного наказу МВС України від 30.05.20214 № 500 потягло порушення прав, свобод та інтересів позивача, оскільки до не дисциплінарної відповідальності його не було притягнуто. Зазначено, що судовому захисту підлягають лише порушене право, свобода або iнтерес особи, при чому такі порушення мають полягати правових наслідках.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 з 10.04.2007 року працював в Головному управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області.

04.05.2014 року полковник міліції ОСОБА_1 (У-432460) був звільнений з посади заступника начальника Головного управління МВС України в Одеській області за особистим проханням, з зарахуванням в розпорядження головного управління MBC України в Одеській області за посадою заступника начальника Головного управління МВС України в Одеській області на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 04.05.2014 року за №776 с, наказу Головного Управління МВС України в Одеській області від 04.05.2014 року за №273 o/c.

24.07.2014 року ОСОБА_1 звільнений з органів внутрішніх справ на підставі наказу ГУМВС України в Одеській області від 24.07.2014 року за №299 о/с.

30.05.2014 року Міністерством внутрішніх справ України винесений наказ № 500 про притягнення до дисциплінарноп вiдповідальності окремих керівників Головного управління МВС України в Одеській області, п.5 якого за неналежне виконання функціональних обов`язкiв, що виразилося у відсутності контролю за дiями підлеглих, невжитті оперативних заходів щодо запобігання груповим порушенням громадського порядку, що призвело до загибелі і травмування значної кількості громадян та працівників правоохоронних органів, недотримані вимог службової дисципліни, порушенні ст. 10 Закону України «Про міліцію», п.315 Статуту патрульно-постової служби міліції, затвердженого наказом МВС України від 28.07.1994 р. № 404, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.09.1994 р. за № 213/423, Присяги працівника органів внутрішніх справ України, підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності полковник міліції ОСОБА_1 , заступник начальника ГУМВС України в Одеській області, однак, ураховуючи, що наказом МВС від 04.05.2014 р. №776 o/c його звільнено з посади, цим обмежитися.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У рішенні Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року суд офіційно розтлумачив цю конституційну норму і вирішив, що ч. 1 ст. 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (п. 1 рішення).

Отже, конституційне право на доступ до правосуддя не є безмежним. Метою суду (правосуддя) є захист порушених прав, свобод та інтересів, належних безпосередньо особі, яка звертається за захистом (її суб`єктивних прав).

У ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Цю конституційну норму необхідно застосовувати з урахуванням її офіційного тлумачення, наданого Конституційним Судом України у рішенні № 6-зп від 25.11.1997 року.

Зокрема, Конституційний Суд України офіційно розтлумачив ч. 2 ст. 55 Конституції України. Її необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді (ч. 1 п. 1 рішення).

Обґрунтовуючи свою позицію, Конституційний Суд зазначив, що ст. 55 Конституції України не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлює принцип, відповідно до якого в суді можуть оскаржуватися будь-які рішення, дії та бездіяльність. Тим самим створено механізм реалізації конституційного права особи на судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Відтак, Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод (ч. 9 п. 2 рішення).

З наведеного офіційного тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України випливає, що право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб не є абсолютним. Людина має таке право за умови, якщо вважає, що рішення, дія чи бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб порушують або ущемляють її права, свободи та інтереси чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Таким чином, право на оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, про яке йдеться у ч.2 ст.55 Конституції України, має спеціальну мету і призначення - правовий захист порушених прав та свобод особи, усунення перешкод у їх реалізації.

Також у справі про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини Конституційний Суд України проаналізував особливості застосування ст. 55 Конституції України в контексті адміністративного судочинства (рішення КС України №19-рп/2011 від 14.12.2011 року). Конституційний Суд виходив із того, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (п. 4.1 мотивувальної частини), і офіційно розтлумачив, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом (п. 1 рішення КС України №19-рп/2011 від 14.12.2011).

Отже, і в цьому рішенні Конституційний Суд звернув увагу на те, що предметом судового захисту є суб`єктивні права, свободи та інтереси особи.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як передбачено ч.1, ч.2 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Виходячи з викладеного, завдання адміністративного судочинства не можуть бути реалізовані у разі звернення особи до суду за захистом прав, свобод та інтересів, які не належать їй особисто.

Право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, складовою якого є право звернення до суду (право на доступ до судової процедури), не є абстрактним, а пов`язане з правом конкретної особи, в інтересах якої виникає судовий процес, і з її переконанням у тому, що держава (в особі органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб) протиправно втрутилася у її права або свободи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої його прийнято, або прав, свобод та інтересів якої це рішення (індивідуальний акт) стосується. Якщо позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, які виникли з прийняттям оскаржуваного рішення, яке є правовим актом ненормативного характеру, таке рішення, відповідно, не породжує для позивача й права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом (постанови ВП ВС від 14.03.2018 у справі №9901/22/17, від 06.06.2018 року у справі №800/489/17, від 06.02.2019 року у справі №9901/815/18).

Для звернення до суду особа (позивач) повинен мати матеріально-правову заінтересованість у вирішенні спору. Матеріально-правовий інтерес у порушенні справи - це зв`язок позивача із зазначеним у позовній заяві предметом судового захисту, питання про наявність або відсутність якого вирішується суддею під час попереднього дослідження матеріальної правоздатності позивача, заявленої до суду вимоги та її підстави.

Звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів особи, тому вона має довести (а суд - встановити), що позивачеві належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких він звернувся до суду.

Права особи - це її можливості, змістом яких є домагання щодо вчинення дій (або утримання від них), які забезпечуються юридичним обов`язком іншої сторони. У публічних правовідносинах такою стороною є держава або територіальна громада в особі відповідних суб`єктів владних повноважень.

Свободи особи - це можливості, змістом яких є спроможність діяти відповідно до своїх інтересів і мети, це можливість власного, незалежного вибору того чи іншого рішення, поведінки (дії або бездіяльності).

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі №1-10/2004, згідно з яким поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Юридична зацікавленість (інтерес) у зверненні до суду повинна мати об`єктивну основу. Для вирішення справи недостатньо лише суб`єктивного твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.

Відсутність матеріально-правового інтересу у справі повинна мати наслідком відмову у задоволені позовних вимог, оскільки відсутній «юридичний» (публічно-правовий) спір, а отже, справа не належить до юрисдикції адміністративного суду.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також відповідно до ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.03.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції не гарантує безумовного доступу до суду. ЄСПЛ звертав увагу, що застосування §1 ст. 6 можливе лише для захисту у цивільних правовідносинах, залежить від наявності «спору», спір має стосуватися «прав та обов`язків», які хоча б суперечливо мають визнаватися національним законодавством; ці «права та обов`язки» мають бути «цивільними» згідно з Конвенцією (Джеймс та інші проти Сполученого Королівства), §81).

Стаття 6 не застосовується у провадженнях, у яких немає спору між сторонами, чи у односторонніх провадженнях, у яких немає двох сторін спору, та за відсутності прав у якості предмету спору (Алавердян проти Вірменії), §35).

Спір повинен бути справжнього і серйозного характеру (Спорронґ і Льоннрот проти Швеції), §81). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine, dec.). Відповідно, незначний зв`язок чи непов`язані наслідки є недостатніми обставинами для застосування §1 ст. 6 (Boulois v. Luxembourg [GС], §90). Конкретне право повинне мати законодавчу базу у національному законодавстві (Szucs v. Austria, §33).

Суд визнає можливість застосування §1 ст. 6 у провадженнях, які розглядаються національним законодавством у контексті «публічного права», і рішення у яких є вирішальними для прав та зобов`язань фізичних осіб. Ст. 6 не застосовується у спорах, які не мають стосунку до цивільних прав та обов`язків (Paksas v. Lithuania [GС], §§ 65-66).

Таким чином, коли існує спір стосовно цивільних прав та обов`язків, визначених за перерахованими критеріями, ст. 6 Конвенції гарантує особі право подати на розгляд суду скаргу, що стосується його прав та обов`язків. Зазначена стаття не гарантує права на справедливий суд (зокрема, і доступ до суду як його складову) абстрактно, без зв`язку із цивільними правами та обов`язками, які є спірними і на захист яких особа звернулася до суду.

Судом встановлено, що п.5 наказу № 500 Міністерства внутрішніх справ України від 30.05.2014 року за неналежне виконання функціональних обов`язкiв, що виразилося у відсутності контролю за дiями підлеглих, невжитті оперативних заходів щодо запобігання груповим порушенням громадського порядку, що призвело до загибелі і травмування значної кількості громадян та працівників правоохоронних органів, недотримані вимог службової дисципліни, порушенні ст. 10 Закону України «Про міліцію», п.315 Статуту патрульно-постової служби міліції, затвердженого наказом МВС України від 28.07.1994 р. № 404, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.09.1994 р. за № 213/423, Присяги працівника органів внутрішніх справ України, підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності полковник міліції ОСОБА_1 , заступник начальника ГУМВС України в Одеській області, однак, ураховуючи, що наказом МВС від 04.05.2014 р. №776 o/c його звільнено з посади, цим обмежитися. Вказаним наказом, до позивача не застосовано дисциплінарних санкцій у зв`язку з його звільненням з посади до прийняття зазначеного наказу.

Окрім того, суд не приймає до уваги пояснення представника позивача про те, що вказаний наказ перешкоджає чи може перешкоджати позивачу у поверненні на службу до органів Національної поліції, оскільки ним не подано до суду будь-яких доказів в підтвердження обґрунтованості такого посилання, в зв`язку із чим, суд вважає, що за вказаною підставою позивач зможе оскаржити зазначений по цій справі наказ №500 від 04.05.2014 року, лише коли йому буде відмовлено у прийняття на службу з посиланням на наявність обставин, встановлених цим наказом.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписами ч. 1 ст. 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Виходячи з викладеного, суд робить висновок про те, що позивачем не доведено, що діями Дніпровської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради порушено його права, свободи та інтереси, таким чином, позовна заява є необґрунтованою, а отже, задоволенню не підлягає.

Що стосується вирішення питання щодо судових витрат, суд зазначає, що відповідно до положень ст. 139 КАС України, в разі відмови у задоволенні позову, судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул.Ак.Богомольця,10, м.Київ, 01601), за участю третьої особи, яка заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Ліквідаційна комісія Головного Управління МВС України в Одеській області (вул. Єврейська,12, м.Одеса, 65014) про скасування пункту 5 наказу МВС України за №500 вiд 30.05.2014 року, згідно якого полковник міліції ОСОБА_1 , заступник начальника ГУМВС України в Одеській області підлягає притягненню до дисциплінарноп вiдповiдальності однак, ураховуючи, що наказом MBC №776 о/с вiд 04.05.2014 року його звiльнено з посади, цим обмежитися відмовити.

Повний текст судового рішення складений та підписаний суддею 07.10.2021 року.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С. Єфіменко

.