Справа № 300/888/21
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/888/21 пров. № А/857/12214/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Запотічного І.І. та Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності щодо непроведення повного розрахунку при звільненні з військової служби, стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби (суддя суду І інстанції: Боршовський Т.І., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 17.05.2021р., м.Івано-Франківськ; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

11.03.2021р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України щодо невиплати йому при звільненні з військової служби у запас грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у відповідності до наказу МВС України № 475 від 07.06.2017р. та п.3 постанови Кабінету Міністрів України /КМ/ № 178 від 16.03.2016р.;

стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 33198 грн. 44 коп.;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України видати довідку про належне до видачі речове майно, враховуючи період проходження позивачем військової служби з 09.07.1999р. (день виникнення права на отримання речового майна) по 12.10.2020р. (дата підписання наказу про звільнення) відповідно до п.5 постанови КМ України № 178 від 16.03.2016р.;

стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на його користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата грошової компенсації за неотримане речове майно) за період із 12.10.2020р. по день фактичного розрахунку (а.с.1-11).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.31-32).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно; стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 16046 грн. 40 коп.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; вирішено судові витрати не розподіляти (а.с.44-55).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (несвоєчасній виплаті компенсації за речове майно) (а.с.59-61).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при вирішенні питання про визнання протиправною бездіяльність військової частини щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно суд не врахував, що відповідач не є центральним органом виконавчої влади та головним розпорядником бюджетних коштів, а відноситься лише до структурних підрозділів Міністерства внутрішніх справ України, який фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, не заборонених законом.

Кошторисні призначення на фінансування виплат грошової компенсації за неотримане речове майно проводяться на підставі переопрацювання потреби частини в речовому майні, для подання його на головний орган військового управління Національної гвардії України.

Таким чином, посадові особи Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України діяли виключно у межах та спосіб, передбачений законом і не погоджуються з визнанням судом протиправної бездіяльності військової частини щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно.

Слід також зазначити, що оскільки станом на час звільнення позивача не існувало спору щодо належних останньому сум грошового забезпечення, а після звільнення з військової служби та розрахунку з позивачем останнім не вчинялися активні дії щодо незгоди з розміром належних до виплати при звільненні шляхом звернення до відповідача або до суду, тому є відсутніми підстави для застосування до спірних правовідносин приписів ст.ст.116, 117 КЗпП України та нарахування, виплати позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні.

Окрім цього, військова частина на звернення позивача 16.02.2021р. надала довідку про всі види та розміри грошового забезпечення за період з січня 2019 року по жовтень 2020 року.

Суми доходів, вказані у цій довідці, охоплюють грошове забезпечення за місяць, і матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік в сумі 20223 грн. 50 коп., яка була нарахована та виплачена у жовтні 2020 року. Тому розрахунки позивача щодо його середньоденного заробітку в сумі 1007 грн. 37 коп. не відповідають дійсності.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, починаючи з 28.12.1994р., позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у внутрішніх військах МВС України та Національній гвардії України.

В період з 12.01.2019р. до 12.10.2020р. проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, перебував у званні підполковника та обіймав посаду заступника командира військової частини.

30.03.2015р. позивачу видано посвідчення серії НОМЕР_2 про право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с.14).

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 226 від 12.10.2020р. позивач виключений з 12.10.2020р. зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби за станом здоров`я у запас Збройних Сил України відповідно до пп.«б» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі наказу командувача Національної гвардії України № 165 о/с від 14.08.2020р. (а.с.15).

12.10.2020р. позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України із рапортом про видачу довідки про вартість речового майна, що належить йому до видачі за період з 09.07.1999р. по 12.10.2020р. (а.с.16).

Цього ж дня 12.10.2020р. відповідач видав ОСОБА_1 довідку № 121 від 12.10.2020р. про вартість належного йому речового майна на загальну суму 33198 грн. 44 коп. (а.с.17).

Також 12.10.2020р. позивач подав командиру Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України рапорт про виплату грошової компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідно до довідки № 121 від 12.10.2020р. про вартість речового майна, що належить позивачу (а.с.22).

У подальшому позивач листом від 06.11.2020р. звернуся до відповідача про виплату йому компенсації за неотримане речове майно (а.с.23).

За результатами вказаного розгляду звернення позивача відповідач Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України скерувала листа № 50/08/27-3320 від 03.12.2020р., яким повідомила позивача про відсутність коштів на виплату компенсації вартості за неотримане речове майно. При цьому, відповідач зазначив про те, що після надходження коштів здійснить виплату компенсації вартості за неотримане речове майно відповідно до черги в порядку звільнення військовослужбовців, які проходили військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України (а.с.24).

31.03.2021р. відповідач здійснив виплату позивачу компенсації за неотримане речове майно, що підтверджується платіжними дорученнями № 1008 від 31.03.2021р. на суму 9896 грн. 53 коп. та № 1009 на суму 22803 грн. 93 коп. (а.с.40, 41).

Приймаючи рішення та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день виключення зі списків особового складу з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено компенсацію за неотримане речове майно.

Оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточного розрахунку (такий проведено лише 31.03.2021р.), тому позивач має право на підставі ст.117 КЗпП України отримати середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

За таких обставин, враховуючи розмір простроченої заборгованості щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також застосовуючи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, суд вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та виробленим судовою практикою критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 16046 грн. 40 коп., які належить стягнути на користь позивача.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмовлених позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Водночас, відповідачем оскаржується рішення суду в частині задоволених позовних вимог.

Вирішуючи наведений спір в розглядуваній частині колегія суддів виходить з того, що наведені висновки суду першої інстанції у повній мірі відповідають дійсним обставинам справи та не суперечать нормам матеріального права, з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (ч.5 ст.17 Конституції України).

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20.03.2002р. № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06.07.1999р. № 8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України № 2011-XII від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За приписами ст.1 цього Закону соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.2 ст.1-2 наведеного Закону у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим ч.1 ст.9 вказаного Закону обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до ч.1 ст.9-1 згаданого Закону речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.2 Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затв. наказом Міністерства оборони України № 232 від 29.04.2016р., основним завданням речового забезпечення є задоволення потреб військовослужбовців Збройних Сил України <...> в обмундируванні, взутті, натільній і теплій білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, спеціальному одязі, спеціальному одязі та спорядженні для виконання спеціальних завдань, предметах індивідуального захисту, тканинах, нагрудних та нарукавних знаках і знаках розрізнення, санітарно-господарському майні, спортивному інвентарі та лазне-пральному обслуговуванні, що сприяють успішному веденню військами (силами) бойових дій та виконанню інших завдань, як у мирний час, так і в особливий період.

Відповідно до п.3 цієї Інструкції речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил включає:

1) забезпечення: обмундируванням, взуттям, натільною і теплою білизною, теплими і постільними речами, спорядженням, спеціальним одягом, засобами індивідуального захисту (окуляри-маска захисні балістичні, окуляри захисні балістичні, шоломи бойові балістичні та бронежилети модульні), спеціальним одягом та спорядженням для виконання спеціальних завдань, нагрудними знаками, знаками розрізнення і фурнітурою, ідентифікаційними жетонами, санітарно-господарським, спортивним та гірським спортивним майном, наметами, брезентами, м`якими контейнерами, декоративними тканинами і килимовими виробами; матеріалами для пошиття, ремонту та хімічного чищення речового майна (крім розчинників) <...>; папером, друкарськими машинками, бланками та книгами обліку і звітності по речовій службі, а також іншими бланками та книгами; духовими та ударними музичними інструментами для штатних військових оркестрів; бойовими прапорами; технічними засобами речової служби, а також обладнанням, інструментом, запасними частинами та інвентарним майном для речових ремонтних майстерень і лазне-пральних підприємств;

2) створення та утримання запасів речового майна;

3) лазне-пральне обслуговування військовослужбовців військових частин і забезпечення мийними засобами;

4) організацію та проведення ремонту речового майна, технічних засобів речової служби, хімічного чищення обмундирування та спеціального одягу;

5) фінансове планування та фінансування, складання та подання встановленої звітності за статтями кошторису (кодами економічної класифікації) Міністерства оборони України <...> на речове забезпечення;

6) організацію та ведення обліку і звітності з речової служби;

7) організацію контролю за витратами матеріальних засобів і бюджетних асигнувань, передбачених на речове забезпечення.

Речове майно за цільовим призначенням поділяється на майно поточного забезпечення, майно фонду зборів і майно непорушних запасів, а за використанням - на майно особистого користування та інвентарне майно (абз.1 п.4 наведеної Інструкції).

Згідно з п.15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України № 475 від 07.06.2017р., військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація) в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно».

Відповідно до абз.1 п.2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затв. постановою КМ України № 178 від 16.03.2016р., виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Згідно з п.3 цього Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі:

звільнення з військової служби;

загибелі (смерті) військовослужбовця.

Пунктом 4 вказаного Порядку визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

За приписами п.5 цього Порядку довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затв. Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008р., після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. <...>

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

За правилами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Так, економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці, визначає Закон України № 108/95-ВР від 24.03.1995р. «Про оплату праці», відповідно до статті 1 якого заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу; розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 2 «Структура заробітної плати» зазначеного Закону в редакції, яка була чинна на час звільнення позивача з військової служби, надані такі визначення.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Зі змісту положень Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затв. наказом Міністерства оборони України № 232 від 29.04.2016р.,висновується, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 ч.1 ст.29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.

Окрім цього, речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.

Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, то таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст.116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затв. Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008р.

Указані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26.02.2020р. у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів ч.1 ст.117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Як достовірно установлено судом першої інстанції, остаточною датою закінчення ОСОБА_1 проходження військової служби є 12.10.2020р., про що зазначено в наказі відповідача № 226 від 12.10.2020р.

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України в день звільнення позивача з військової служби не виплатила йому грошову компенсацію за неотримане речове майно.

В спірному випадку позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України із рапортом від 12.10.2020р. про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, а також із зверненням від 06.11.2020р.

Разом з тим, відповідачем не виплачено на день звільнення з військової служби позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, натомість, надано роз`яснення про те, що така виплата буде проведена після надходження відповідних коштів.

За вказаних обставин ОСОБА_1 вчинив дії, необхідні для вирішення питання щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.

Вказані обставини свідчать про протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо несвоєчасної виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно.

У розглядуваному випадку грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в загальному розмірі 32700 грн. 46 коп. відповідач виплатив позивачу лише 31.03.2021р., що підтверджується платіжними дорученнями № 1008 від 31.03.2021р. на суму 9896 грн. 53 коп. та № 1009 від 31.03.2021р. на суму 22803 грн. 93 коп.

Таким чином, датою реального виконання відповідачем обов`язку щодо повного розрахунку з позивачем при звільненні слід вважати 31.03.2021р.

Щодо різниці в сумах виплати, вказаних у згаданих платіжних дорученнях №№ 1008, 1009 від 31.03.2021р. та грошової компенсації вартості речового майна 33198 грн. 44 коп., яка вказана в довідці № 121 від 12.10.2020р. про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 , то така виникла внаслідок вирахування з суми 33198 грн. 44 коп. військового збору за ставкою 1,5 відсотки (33198,44/100*1,5 = 497,98).

Зважаючи на те, що 31.03.2021р. Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України виплатила позивачу грошову компенсацію вартості речового майна в сумі 32700 грн. 46 коп., позов в частині стягнення з відповідача грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 33198 грн. 44 коп. задоволенню не підлягає.

У частині вимог про зобов`язання відповідача видати довідку про належне до видачі речове майно, враховуючи період проходження позивачем військової служби з 09.07.1999р. (день виникнення права на отримання речового майна) по 12.10.2020р. (день підписання наказу про звільнення), відповідно до п.5 постанови КМ України № 178 від 16.03.2016р., колегія суддів виходить з того, що 12.10.2020р. відповідач видав ОСОБА_1 довідку № 121 від 12.10.2020р. про вартість речового майна, що належить позивачу, на загальну суму 33198 грн. 44 коп. (а.с.17).

Позивач вважає, що така довідка містить відомості не за весь період проходження військової служби, оскільки є розбіжності між кількістю майна з атестатом на предмети речового майна № 3 від 11.01.2019р. та арматурною карткою 1927.

Відповідно до п.11 розділу ІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України № 475 від 07.06.2017р., при вибутті з військової частини військовослужбовців (команд, підрозділів) з виключенням зі списків військових частин їм видається атестат на предмети речового майна (додаток 3), який є основним документом для зарахування на речове забезпечення за новим місцем служби. В атестаті відображається забезпеченість речовим майном, а також зазначаються номер і дата видачі атестата на льотно-технічне обмундирування, якщо воно було видане військовослужбовцю (команді, підрозділу).

Атестати на предмети речового майна також видаються військовослужбовцям строкової військової служби, які вибувають на навчання до навчальних військових частин (центрів) без виключення зі списків військової частини.

В атестаті на предмети речового майна зазначається категорія військовослужбовців та група забезпечення речовим майном.

Атестати на предмети речового майна військовослужбовцям (командам, підрозділам) видаються начальником речової служби військової частини.

Підставою для зарахування на речове забезпечення підрозділів, окремих команд та військовослужбовців за новим місцем служби є атестат на предмети речового майна та наказ командира військової частини.

У разі звільнення в запас військовослужбовцю, який проходив військову службу за контрактом, видається атестат на предмети речового майна, який додається до особової справи. Якщо протягом 12 місяців після звільнення таку особу буде призвано із запасу, до її забезпечення зараховується раніше отримане речове майно. Предмети речового майна, отримані понад 12 місяців до звільнення в запас, до забезпечення не зараховуються.

Стосовно доводів апелянта про наявність невирішеного спору щодо правильності обчислення суми грошової компенсації вартості за неотримане речове майно колегія суддів враховує наступне.

В розглядуваному випадку атестат № 3 виданий Військовою частиною НОМЕР_3 позивачу 11.01.2019р., тобто, понад 12 місяців до звільнення в запас - 12.10.2020р., а тому вказані в атестаті № 3 від 11.01.2019р. предмети речового майна до грошової компенсації вартості за неотримане речове майно не зараховуються.

Окрім цього, в рапорті від 12.10.2020р. та в зверненні від 06.11.2020р. позивач просив відповідача виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно згідно довідки № 121 від 12.10.2020р. про вартість речового майна, що належить позивачу, без зазначення жодних зауважень щодо складу такої довідки та загальної суми 33198 грн. 44 коп. вартості за неотримане речове майно.

Окрім цього, в адміністративному позові ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача компенсацію вартості за неотримане речове майно також в розмірі 33198 грн. 44 коп., що свідчить про його згоду з таким розміром компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Водночас, виникнення обставин спору стосовно визначеної суми компенсації вартості за неотримане речове майно не впливає на правильність обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки в разі підтвердження іншої суми такої компенсації, належної до виплати позивачу, останній не позбавлений можливості ставити питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку із врахуванням вказаної додаткової суми.

Виплата позивачу компенсації вартості за неотримане речове майно згідно отриманої довідки № 121 від 12.10.2020р. в розмірі 32700 грн. 46 коп., слід вважати ефективним способом захисту порушеного права позивача на оплату праці, а тому вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачу довідку про належне до видачі речове майно, задоволенню не підлягають.

Як вірно визначив суд першої інстанції, з 13.10.2020р. по 31.03.2021р. є періодом затримки розрахунку з позивачем при звільненні, оскільки 12.10.2020р. є останнім робочим днем позивача, а останнім днем такого розрахунку є саме 31.03.2021р. - день коли позивач фактично отримав кошти у своє володіння, тобто з ним проведено остаточний розрахунок.

Щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до довідок відповідача розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два повні місяці, що передували місяцю, в якому відбулося звільнення з військової служби, становив: за серпень 2020 року 21002 грн. 27 коп., за вересень 2020 року 40447 грн., усього 61449 грн. 27 коп.; при діленні цієї суми на 61 календарний день середньоденне грошове забезпечення становить 1007 грн. 37 коп. (а.с.25-28).

Твердження апелянта про невірне обчислення середньоденного грошового забезпечення через включення до суми доходів за жовтень 2020 року матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік в сумі 20223 грн. 50 коп. колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки будь-яких доказів на підтвердження цього не представлено.

Окрім цього, під час обрахунку суд використовував відомості серпня і вересня 2020 року, упродовж судового розгляду в суді першої інстанції відповідач не висловлював заперечень щодо обчислення суми середньоденного грошового забезпечення, не подавав відповідні довідки тощо, а тому, з урахуванням наведеного, доводи апелянта в цій частині колегією суддів відхиляються.

Також через застосування судом формули та критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, правильність обчислення суми виплаченого грошового забезпечення за вересень 2020 року не має принципового значення для правильного вирішення розглядуваного спору.

Період затримки розрахунку при звільненні обраховується починаючи з першого дня після звільнення до остаточної виплати належних позивачу сум (13.10.2020р. по 31.03.2021р.) становить 170 календарних днів.

У жовтні 2020 року позивач отримав одноразову вихідну допомогу при звільненні в розмірі 252793 грн. 75 коп., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 56625 грн. 80 коп. та заробітну плату за жовтень 2020 року в розмірі 7828 грн. 45 коп. (з вирахуванням обов`язкових платежів), всього на загальну суму 321029 грн. 89 коп. (а.с.26-28, 39).

Таким чином, загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 354228 грн. 33 коп., з яких: грошове забезпечення 321029 грн. 89 коп. (90,63 %) та компенсація за неотримане речове майно 33198 грн. 44 коп. (9,37 %).

Сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористане речове майно, становить 171252 грн. 90 коп. (1007,37 х 170, з яких 1007 грн. 37 коп. - середньоденне грошове забезпечення, 170 кількість календарних днів періоду затримки розрахунку при звільненні).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Враховуючи фактичні обставини справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі заявленому позивачем: з розрахунку 1007 грн. 37 коп. середньоденного заробітку за 170 днів у розмірі 171252 грн. 90 коп.

Між тим, в порівнянні із визначеною сумою компенсації вартості речового майна (33198 грн. 44 коп.,) вищевказані розрахункові суми (171252 грн. 90 коп.) не можна вважати співмірними, оскільки такі майже у п`ять разів перевищують суму такої компенсації.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019р.

Виходячи з принципу пропорційності, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 16046 грн. 40 коп. як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (9,37 % від 171252,90).

Такий висновок суду щодо пропорційності відшкодування та порядку розрахунку сум, які підлягають присудженню працівнику за затримку розрахунку при звільненні відповідає застосуванню норм ст.ст.116-117 КЗпП України, викладеній в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020р. у справі № 480/3105/19.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.10.2020р. по 31.03.2021р. в розмірі 16046 грн. 40 коп.

Отже, суд першої інстанції обрав вірний спосіб обчислення зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому покликався на передбачену судовою практикою можливість застосування такого.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, протиправної бездіяльності відповідача щодо тривалої невиплати суми компенсації вартості речового майна, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 16046 грн. 40 коп.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про часткову підставність заявленого позову та наявність підстав для його часткового задоволення, із вищевказаних мотивів, обравши при цьому правильний спосіб правового захисту порушеного права позивача.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021р. в адміністративній справі № 300/888/21 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді І. І. Запотічний
С. М. Кузьмич
Дата складання повного тексту судового рішення: 06.10.2021р.