Справа № 420/8190/21
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2021-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/8190/21

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Кравця О.О.,

Зуєвої Л.Є.,

за участю: секретар судового засідання Уштаніт Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року, прийняте у складі суду судді Бойко О.Я. в місті Одеса по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просив суд:

- визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №86 від 07.05.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасувати його;

- зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що судом першої інстанції оскаржуване рішення прийняте з неправильним і неповним дослідженням доказів і встановленням обставин у справі, із неправильним застосуванням норм права, а також з порушенням процесуального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти рішення по справі, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції неправильно застосував норму ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», а звернення позивача не можна вважати очевидно необґрунтованим, оскільки позивач надав документальні докази своїх тверджень (документи, що підтверджували громадянство, освіту, місце роботи), зробив реальну спробу обґрунтувати заяву (вказав на конкретні факти погроз з органів влади РФ щодо нього та його родини), надав всі важливі факти та пояснення, що були в його розпорядженні, його твердження є правдоподібними та не суперечать іншій інформації у його справі. Апелянт вказує, що суд не дослідив наявних у справі доказів, а саме інформації по країні походження позивача, а висновок відповідача щодо апелянта ґрунтується виключно на необ`єктивній інформації, створеній державою, яка переслідує апелянта. Апелянт вважає, що суд не зазначив, на підставі яких доказів ним встановлено обставини у справі, а також порушив основоположні засади адміністративного судочинства, поклавши на апелянта обов`язок доведення неправомірності рішення державного органу.

Представник відповідача надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Російської Федерації, повна вища освіта. На території РФ працював начальником відділу в Муніципальній автономній установі протягом 2006-2016 років.

Позивач 13.06.2018 прибув на територію України разом з дружиною та дітьми автомобілем легально на підставі дійсного паспортного документу та дозволу на роботу.

22.04.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Матеріалами міграційної справи підтверджено, що з вказаною заявою до міграційних органів позивач раніше не звертався.

В рамках процедур розгляду заяви із заявником відповідач провів анкетування від 23.04.2021.

В анкеті заявника позивач зазначив, що причиною виїзду з країни постійного проживання стали погрози йому та його родині через його громадську позицію щодо політики РФ. Повертатися до країни постійного проживання заявник не бажає через відсутність постійного житла та родичів на Батьківщині, а також через політичні погляди, які суперечать владі РФ.

Двічі позивач проходив співбесіду: 29.04.2021; 06.05.2021. Під час інтерв`ю заявник повідомив, що на території РФ у 2015 році нібито здійснив рух на мотоциклі з українським прапором через це був затриманий правоохоронцями. На підтвердження даних обставин не надав жодних доказів в т.ч. документальних підтверджень адміністративних протоколів або попереджень).

07.05.2021 р. за результатами розгляду заяви та особової справи позивача відповідач склав висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додатково захисту. У висновку відповідач зазначив, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з РФ, небажання його повернення до країни громадської належності з позиції визнання заявника біженцем, ні під час перебування на території РФ, ані перебуваючи поза її межами заявник не зазнав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками, в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за будь якою ознакою та належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Разом з тим можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог міжнародного законодавства. У додатках до висновку відповідач опрацював інформацію по країні походження

11.05.2021 позивач отримав повідомлення від відповідача №5/1-397 від 07.05.2021 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі Наказу від 07.05.2021 №86. Наказ виданий із посиланням на п.6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись із правомірністю наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав даних щодо конкретних фактів (усних тверджень), які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину, також позивач не зазначив обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього насилля у разі повернення на Батьківщину. За висновками суду, підстави наведені позивачем у його заяві про визнання його біженцем або особою що потребує додаткового захисту, є очевидно необґрунтованими

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон України №3671-VI), відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця.

Критерій "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.7 Закону України №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Зі змісту ст.8 Закону №3671-VI вбачається, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Разом з цим, процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884 (далі Правила).

Відповідно до п.4.3 Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень: а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.4.6 Правил, у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

Як встановлено колегією суддів, наказ ГУ ДМС в Одеській області від №86 від 07.05.2021 року прийнято на підставі частини шостої статті 8 Закону України №3671-VI, а саме у зв`язку із очевидною необґрунтованістю заяви, тобто відсутністю у позивача умов, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також такою, що носить характер зловживання.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених обставин дійсності.

Колегія суддів звертає увагу, що Позивач 13.06.2018 прибув на територію України легально на підставі дійсного паспортного документу та дозволу на роботу, дійсного до 12.04.2021 року (а.с. 66).

22.04.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Колегія суддів зазначає, що факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача і вказує на те, що дане звернення до міграційного органу обумовлене потребою у легалізації на території України. При цьому, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналогічний правовий висновок викладено зокрема у постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року (справа №420/2921/19), від 16 лютого 2018 року (справа №825/608/17).

Більш того, колегія суддів зазначає, що проміжок часу між закінченням терміну дії дозволу на роботу, який дозволяв позивачу легально знаходитись на території України та часом звернення до міграційного органу із заявою про визнання біженцем, враховуючи дати подій, на які посилається апелянт в обґрунтування власних побоювань стати жертвою переслідувань на Батьківщині, у сукупності свідчать виключно про намір позивача легалізувати своє перебування на території України.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що позивач підробляв на кладовищі, неофіційно, роботи не було, грошей не вистачало, ціни дорожчали (а.с. 82). Повертатися до країни постійного проживання позивач не бажає через відсутність житла та родичів на Батьківщині.

Під час анкетування позивач зазначав, що звернувся до міграційного органу щоб отримати хоча тимчасову легалізацію на території України, щоб в подальшому отримати документи на роботу. Під час планування виїзду з Російської Федерації позивач мав намір потрапити до України, оскільки мав дозвіл на роботу на території України у фірмі, яка займалась ремонтом мотоциклів, з огляду на що позивач вирішив переїхати назавжди на територію України з родиною, що в свою чергу не створює умов для визнання особи біженцем у відповідності до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

На переконання суду, позивача можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Стосовно переслідування в країні громадянської належності позивачем надано наступні відомості:

- у 2015 році висловлював свої власні політичні погляди в підтримку України тим, що по федеральній трасі Краснодар-Сочі проїхав з державним прапором України на мотоциклі, через що був затриманий та відправлений до відділку поліції, де йому погрожували розправою з боку бойовиків Донбасу.

З цього приводу апеляційний суд зазначає, що жодних документальних доказів вказаних обставин ОСОБА_1 надано не було. Водночас, під час співбесід та анкетування позивач повідомив, що у зв`язку із вказаними подіями його до жодної відповідальності не притягали. Так, як зазначав позивач, відносно нього було складено протокол про дрібне хуліганство, водночас він зазначає, що справи не було, слідчий його відпустив та нічого на нього не оформлював (а. с. 116). Крім того, припущення позивача щодо можливості порушення щодо нього кримінальної справи щодо вказаних подій колегія суддів оцінює критично, з огляду як на кваліфікацію у країні громадянської належності вказаних подій як дрібного хуліганства, так і строки давності притягнення до кримінальної відповідальності.

- позивач вказує, що саме через проукраїнську позицію він був звільнений з роботи з адміністрації селища міського типу. Водночас, жодних доказів вказаних обставин надано не було, при цьому ОСОБА_1 під час анкетування зазначав, що публічно свої політичні погляди не висловлював (а.с. 128).

- позивач вказує на побоювання щодо переслідування через бажання позивача служити в Збройних Силах України. Водночас, як вірно враховано судом першої інстанції, позивач не надав жодного доказу на підтвердження подання ним заяви на укладення контракту для проходження служби в лавах ЗСУ, на яке він посилався.

Колегія суддів наголошує, що докази переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до ГУ ДМС України в Одеській області при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За матеріалами особової справи позивача, вбачається відсутність побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також відсутні побоювання позивача зазнати смертної кари, тортур, нелюдського, або такого, що принижує людську гідність поводження або покарання.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ні позивач, ні члени його родини ніколи не були членами політичних партій та релігійних, військових або громадських організацій.

Щодо посилань апелянта, що суд першої інстанції неправильно застосував норму ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», а звернення позивача не можна вважати очевидно необґрунтованим, оскільки позивач надав документальні докази своїх тверджень (документи, що підтверджували громадянство, освіту, місце роботи), зробив реальну спробу обґрунтувати заяву (вказав на конкретні факти погроз з органів влади РФ щодо нього та його родини), колегія суддів оцінює вказані доводи критично, оскільки надані документи не містять обставини, з яких можливо встановити наявність підстав для визнання біженцем або особою яка потребує захисту, а твердження щодо фактів погроз з боку органів влади РФ щодо нього та його родини є суперечливими та жодним чином не підтверджені.

Стосовно посилань апелянта, що судом першої інстанції не було досліджено інформацію по країні громадянської належності позивача, колегія суддів зазначає, що інформація по країні походження апелянта дійсно дає підстави вважати можливими випадки засудження політичних поглядів, однак, це не означає можливість або ймовірність застосування таких заходів відносно апелянта. Ані доказів, ані зазначення існування кризових ситуацій, пов`язаних саме з позивачем та його політичними поглядами, в ході проведення перевірки та співбесід не було зазначено. Більш того, таких доказі не було надано і під час судового розгляду, незважаючи на роз`яснення судом апеляційної інстанції позивачу необхідності підтвердження своїх доводів доказами та надання додаткового часу для реалізації апелянтом такого права.

При цьому, відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15 березня 2019 року (справа № 825/1582/17), інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апелянта

Відносно доводів апелянта, що суд порушив основоположні засади адміністративного судочинства, поклавши на апелянта обов`язок доведення неправомірності рішення державного органу, колегія суддів зазначає, що гарантованому у ч.2 ст. 77 КАС України обов`язку доказування суб`єктом владних повноважень правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності кореспондують вимоги ч.1 ст. 77 КАС України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки є особою стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні, заява носить необґрунтований характер.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає що наказ ГУ ДМС України в Одеській області №86 від 07.05.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О. О. Кравець

Суддя: Л.Є. Зуєва