Справа № 120/2232/20-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2021-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2232/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Крапівницька Н. Л.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

29 вересня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Курка О. П. Гонтарука В. М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

представника позивача - Тишківського С.Л.

представника відповідачів - Самборської Я.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на додаткове рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з публічної служби, поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з публічної служби, поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11.05.2021 року адміністративний позов задоволено частково.

27.05.2021 року представником позивача подано до Вінницького окружного адміністративного суду заяву про ухвалення додаткового судового рішення, яка мотивована тим, що у рішенні від 11.05.2021 року судом не вирішено питання щодо понесених судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 17500 грн.

Додатковим рішенням від 24 червня 2020 року заяву представника позивача про винесення додаткового судового рішення задоволено та стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8750 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Вінницької обласної прокуратури та в розмірі 8750 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач - Офіс Генерального прокурора, подав апеляційну скаргу, в обґрунтування якої послався на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та на невідповідність висновків викладених у рішенні суду, дійсним обставинам справи.

Зокрема, апелянт зазначає, що сума витрат на правничу допомогу у розмірі 17500 грн., зважаючи на категорію складності справи та відсутність детального опису наданих адвокатом послуг, не є співмірною та не відповідає принципу справедливості.

В судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції без змін..

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, за заявою представника позивача, судом розглянуто питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу в окремому судовому засіданні після ухвалення рішення по суті спору.

Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення у даній справі зазначив, що понесення позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 17500 грн. підтверджується належними та допустимими в розумінні КАС України доказами.

При цьому, суд першої інстанції в результаті огляду наданих позивачем доказів в обґрунтування реальності витрат на правничу допомогу, що мали місце в межах даної справи, дійшов висновку, що останні є фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим та співмірним із складністю справи і виконаною адвокатом роботою, значенням справи для сторони.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За приписами п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

За приписами п.п. 1, 5, 6 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; захист - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні захисту прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

З приводу зазначеного питання висловлювався і Конституційний Суду України, а саме пунктом 3.2 рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачив, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Також Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини другої статті 3, статті 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

Отже, з викладеного слідує, що до правничої (правової) допомоги належать, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру тощо.

Положеннями п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України визначено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача було надано копії: договору про надання правової (правничої) допомоги, детального опису від 17.05.2021 року робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом на підставі Договору, квитанції АБ «Тишківського С.Л.» до прибуткового касового ордера №5 від 15.06.2020 року про прийняття від ОСОБА_1 6000 грн., квитанція АБ «Тишківського С.Л.» до прибуткового касового ордера №9 від 02.09.2020 року про прийняття від ОСОБА_1 5000 грн., квитанція АБ «Тишківського С.Л.» до прибуткового касового ордера №11 від 15.03.2021 року про прийняття від ОСОБА_1 7000 грн.

Предметом договору про надання правової допомоги є саме надання ОСОБА_1 правової допомоги адвокатом Тишківським С.Л.

Пунктом 1.2 договору визначено, що гонорар за прийнятим дорученням, а саме подання позову та представництво інтересів у Вінницькому окружному адміністративному суді складає 18 000 грн.

Сума гонорару за представництво в суді апеляційної інстанції становить 6000 грн. та підлягає внесенню протягом п`яти днів з моменту відкриття провадження у справі (пп. 1.2.1 Договору).

Порядок оплати гонорару - готівкою (п. 1.3. Договору).

В матеріалах справи міститься детальний опис наданих адвокатом послуг, кількість витраченого ним часу, в тому рахунку і тривалість розгляду справи судом першої інстанції, кількість проведених судових засідань та розмір гонорару за виконану роботу.

Всього до відшкодування заявлено 17500,00 грн. пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про задоволення заяви представника позивача і стягнення заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу пропорційно за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів в розмірі 17500,00 грн., а саме по 8750,00 грн. з кожного з відповідачів.

В даному випадку, колегія суддів звертає також увагу апелянта на положення ч. 6 та ч. 7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до яких, визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів відзначає, що апелянт, заперечуючи доцільність відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу в повному обсязі, не скористався можливістю згідно ст. 134 КАС України довести неспівмірність заявлених вимог та не подав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції, жодних заяв та доказів на спростування заяви позивача про витрати на професійну правничу допомогу.

При цьому, оскаржуючи вказане рішення суду першої інстанції, відповідач посилається виключно на існуючу за даного приводу судову практику та відзначає про відсутність послідовності в діях представника позивача та умисне затягування ним розгляду справи.

Колегія суддів не бере до уваги вказані доводи апелянта, як такі, що грунтуються на припущеннях та на помилковому трактуванні заявником норм чинного законодавства на власну користь.

Доводи ж апелянта про відсутність детального опису наданих адвокатом послуг в повному обсязі спростовуються наявними матеріалами справи.

Таким чином, підстави для сумніву в обґрунтованості висновку суду першої інстанції у додатковому рішенні щодо доведеності позивачем факту понесених ним витрат на правничу допомогу у судової колегії відсутні.

А отже, колегія суддів вважає, що розмір витрат по даній справі на професійну правничу допомогу є співмірним зі складністю справи, наданими послугами адвоката, їх обсягом та витраченим на них часом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність позивачем понесених ним в ході розгляду даної справи судових витрат.

Інші доводи апеляційної скарги, на переконання судової колегії, не потребують детальної оцінки, позаяк являють собою виключно довільне та суб`єктивне трактування апелянтом дійсних обставин справи та норм чинного процесуального законодавства.

З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено правомірне та обґрунтоване рішення, факт порушення судом норм матеріального та процесуального права свого підтвердження не знайшов.

При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315,316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а додаткове рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 05 жовтня 2021 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Курко О. П. Гонтарук В. М.