Справа № 823/1384/15
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2021-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/1384/15 Суддя першої інстанції: С.М. Гарань
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бєлової Л.В., Карпушової О.В..

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на проголошену о 10 годині 28 хвилині ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року, повний текст якої складено 09 серпня 2021 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, треті особи - Головне управління Національної поліції в Черкаській області, Міністерство юстиції України, про визнання неправомірним наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (далі - Відповідач, Управління МВС в Черкаській області), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати наказ УМВС України в Черкаській області №151 о/с від 03.06.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ згідно пп. "а" п. 62 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України неправомірним;

- зобов`язати УМВС України в Черкаській області поновити ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ, на посаді слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Соснівського районного відділу в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області у спеціальному званні - підполковник міліції;

- зобов`язати УМВС України в Черкаській області виплатити ОСОБА_1 грошове та речове забезпечення за весь час вимушеного прогулу з урахуванням вимог ч. 2 ст. 1048 ЦК України встановленими нормами за весь час вимушеного прогулу;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Черкаській області видати наказ про призначення Позивача на рівнозначну чи вищу посаду за місцем його мешкання;

- стягнути з УМВС України в Черкаській області та Міністерства юстиції України на користь Позивача компенсацію в сумі 500 000 грн;

- час вимушеного прогулу з 03.10.2015 року по дату поновлення зарахувати до трудового стажу, як службу в Національній поліції.

Протокольними ухвалами суду від 07.06.2021 року та від 03.08.2021 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Національної поліції в Черкаській області (далі - Третя особа-1, ГУ НП в Черкаській області), Міністерство юстиції України (далі - Третя особа-2, Мін`юст України).

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 03.08.2021 року запинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням у кримінальній справі №712/5862/5-к. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що до набрання законної сили рішенням суду у згаданій кримінальній справі неможливе вирішення спору у справі №823/1384/15, оскільки факти, які будуть встановлені у межах кримінальної справи, матимуть важливе значення для розгляду і вирішення цієї адміністративної справи.

Не погоджуючись з викладеним в ухвалі рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду. Свою позицію обґрунтовує тим, що зупинення провадження у справі є безпідставним, оскільки зібрані у справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду. Крім того, зазначає, що рішення у кримінальній справі, починаючи з початку 2015 року, не прийняте. Зауважує, що численною практикою Верховного Суду підкреслюється неможливість застосування люстраційним законодавством заходів як виду юридичної відповідальності без встановлення індивідуальної вини особи.

Після усунення визначених в ухвалі від 25.08.2021 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.09.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 06.10.2021 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Мін`юст України просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що суд вірно наголосив на тому, що встановлені у межах справи №712/5862/15-к факти матимуть важливе значення для розгляду справи №823/1384/15, а відтак підкреслює, що спірна ухвала прийнята у відповідності до норм процесуального права.

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надійшло.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Зупиняючи провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС України, Черкаський окружний адміністративний суд виходив з того, що до набрання законної сили рішенням суду у кримінальній справі №712/5862/15-к неможливо вирішити спір у справі №823/1384/15, оскільки факти і обставини, які будуть встановлені у кримінальній справі, матимуть важливе значення для розгляду адміністративної справи.

З такими висновками суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС України суд зупиняє провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У постанові від 16.09.2021 року у справі №360/2189/20 Верховний Суд звернув увагу, що обставини неможливості розгляду справи судом встановлюються у кожному конкретному випадку залежно від предмета справи.

З огляду на зазначені вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі адміністративний суд повинен у кожному конкретному випадку з`ясувати:

- чи існує вмотивований зв`язок між предметом судового розгляду у справі, яка розглядається адміністративним судом, з предметом доказування в конкретній іншій справі, що розглядається в порядку, зокрема, адміністративного судочинства;

- чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду цієї справи.

Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої полягає в тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у цій справі, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому процесі, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Матеріали справи свідчать, що предметом спору у цій справі є, зокрема, наказ УМВС України в Черкаській області №151 о/с від 03.06.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі п. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» згідно пп. «а» п. 62 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

При цьому, із змісту відзиву на позов УМВС у Черкаській області вбачається, що таке звільнення ОСОБА_1 мало місце у зв`язку з встановленням щодо нього обставин, передбачених, зокрема, п. 9 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» (т. 1 а.с. 152).

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» у редакції, яка була чиною на момент прийняття оскаржуваного наказу, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням працівника правоохоронного органу, який брав участь у затриманні осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» від 29 січня 2014 року № 737-VII, Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21 лютого 2014 року № 743-VII.

У розрізі наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

17.10.2019 року Європейський суд з прав людини прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18, №47749/18), яке 24.02.2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців із забороною обіймати посади державної служби на підставі приписів Закону України «Про очищення влади».

У цьому рішенні Суд указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, які призвели до втручання в право на приватне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан ОСОБА_2 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

Тобто, без аналізу індивідуальної поведінки неможливо встановити особисту вину осіб, до яких застосовано означені заборони, для того, щоб переконатися у застосуванні до цих осіб індивідуальної відповідальності, а не колективної, як це задекларовано у принципах Закону України «Про очищення влади», що мали б спрямовувати процес очищення влади (люстрації), що в свою чергу лягло й в основу постанови Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 03.06.2020 року у справі №817/3431/14. У цьому рішенні Верховний Суд дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацією влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.

Верховний Суд у рішенні від 18.09.2018 року у справі №800/186/17 висловив правовий висновок, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувалися на приписах статей 58, 61 і 62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Указані гарантії, за висновком Суду, не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб.

Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.01.2019 року.

Верховний Суд указав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).

Як підсумок, Верховний Суд вказав, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

Верховний Суд застосував такі висновки й у справі №817/3431/14 (№К/9901/1400/18), за результатами розгляду якої Верховний Суд у складі судової палати ухвалив постанову від 03.06.2020 року, в якій сформулював правову позицію, що лише факту перебування осіб на визначених в Законі посадах та протягом встановленого цим же Законом строку недостатньо для застосування заборон, визначених частиною 3 статті 1 Закону.

Також, у цьому рішенні Верховний Суд наголосив на необхідності врахування доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, на чому наголосила Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках №788/2014 щодо Закону, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на розгляді Соснівського районного суду міста Черкаси перебувають матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000067 (справа №712/5862/15-к) за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст.371 КК України. При цьому, повідомлення про підозру у межах згаданого кримінального провадження було вручене ОСОБА_1 13.01.2015 року (т. 1 а.с. 225-233), тобто до моменту звільнення останнього із органів внутрішніх справ на підставі спірного у цій справі наказу.

Судова колегія звертає увагу, що згідно ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З урахуванням наведеного, а також зважаючи на неодноразово висловлені позиції міжнародних інституцій та європейській і національній судових установ щодо необхідності з`ясування конкретної вини особи, до якої застосовані передбачені Законом України «Про очищення влади» обмеження, у вчиненні протиправних діянь, за які такі обмеження можуть бути застосовані, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, встановивши факти існування кримінального провадження щодо ОСОБА_1 , обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність зупинення провадження у цій адміністративній справі.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про правильність твердження суду першої інстанції щодо необхідності зупинення провадження у справі, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 236, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Бєлова

О.В. Карпушова

Повний текст постанови складено та підписано « 06» жовтня 2021 року.