Справа № 120/8668/21-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2021-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

06 жовтня 2021 р. Справа № 120/8668/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід О.С., розглянувши в письмовому провадженні порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21100)

про: визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним і скасування рішення відповідача № від 26.01.2021 року про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 2 та визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у зарахуванні до пільгового стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці, який дає право на пенсію за віком по Списку № 2 відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди роботи: з 01.01.1991 року по 20.05.1992 рік, з 05.10.1993 року по 29.05.1996 рік та з 01.01.2003 року по 28.02.2003 рік на Вінницькому заводі «Автоелектроапаратури»; зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачеві пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 2 з 19.01.2021 року відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до пільгового стажу роботи, що дає право на вказаний вид пенсії періоди роботи: з 01.01.1991 року по 20.05.1992 рік, з 05.10.1993 року по 29.05.1996 рік та з 01.01.2003 року по 28.02.2003 рік на Вінницькому заводі «Автоелектроапаратури».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, звернувся до відповідача із заявою, в якій просив призначити пенсію за віком на пільгових умовах. Проте відповідач рішенням від 26.01.2021 року № 77 відмовив позивачеві у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи зі шкідливими й важкими умовами праці за Списком № 2, вказавши, що згідно наданих документів загальний стаж становить 28 років 06 місяців 01 день, а пільговий стаж роботи за Списком № 2 - 12 років 4 місяці 01 день, що недостатньо для призначення пенсії на пільгових умовах. Позивач з таким рішенням відповідача не погоджується, адже пільгових стаж роботи належним чином підтверджений записами у трудовій книжці та відповідними довідками. Це й стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 04.08.2021 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім цього, вказаною ухвалою витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача.

20.08.2021 року за вх. № 51585/21 відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому він позовну заяву вважає безпідставною та необґрунтованою. Вказує, що позивач 31.08.2020 року звернувся до Комісії з питань підтвердження пільгового стажу із заявою щодо підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах. Комісія 05.10.2020 року прийняла рішення № 9, яким, зокрема, вирішила відмовити в підтвердженні періоду роботи з 05.10.1993 року по 29.05.1996 рік, як такого, що дає право на пенсію на пільгових умовах, оскільки відсутні дані про проведення та результати проведення атестації робочих місць; з 01.01.1991 року по 20.05.1992 рік, з 01.01.2003 рік по 28.02.2003 року, оскільки відсутні дані про заробітну плату. Таким чином, згідно наданих документів загальний стаж позивача становить 28 років 06 місяців 01 день, пільговий стаж роботи за Списком № 2 - 12 років 4 місяці 01 день, що недостатньо для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2. За таких обставин, на переконання відповідача, він діяв правомірно, в межах та у спосіб визначений законом, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

До відзиву, на виконання вимог ухвали від 04.08.2021 року, відповідачем надано до суду копії матеріалів пенсійної справи позивача.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивачеві 27.06.2020 року виповнилося 55-ть років, тому він 19.01.2021 року звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідач, за наслідками розгляду заяви позивача, рішенням від 26.01.2021 року № 77 відмовив позивачеві у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, з огляду на відсутність необхідного стажу роботи зі шкідливими й важкими умовами праці. Згідно наданих документів загальний стаж позивача становить 28 років 06 місяців 01 день, пільговий стаж роботи за Списком № 2 - 12 років 4 місяці 1 день, що недостатньо для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2. При цьому, відповідачем не зараховано до пільгового стажу роботи позивача періоди роботи з 05.10.1993 року по 29.05.1996 року, оскільки відсутні дані про проведення та результати проведення атестації робочих місць; з 01.01.1991 року по 20.05.1992 рік та з 01.01.2003 року по 28.03.2003 рік, оскільки відсутні дані про заробітну плату.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Ст. 48 Конституції України кожному гарантується право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, регламентуються ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Ст. 8 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Ст. 4 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Законом, який відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій є ЗУ "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про пенсійне забезпечення" громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника та інших випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію (ч. 1 та 2 ст. 7 ЗУ "Про пенсійне забезпечення").

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Ст. 62 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1,2 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п. 3 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно п. 18 цього ж Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

У п. 23, 24 Порядку № 637 визначено, що документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності). Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі

документів.

Системний аналіз норм свідчить, що пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Таким чином, держава гарантує кожному виплату пенсії за умови наявності відповідного стажу роботи. До стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. В свою чергу, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Саме на підставі зроблених у ній записів, органи Пенсійного фонду України призначають пенсію. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, а у виняткових випадках - на підставі показань свідків.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся із відповідною заявою до відповідача щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідач рішенням від 26.01.2021 року № 77 відмовив позивачеві у призначенні вказаної пенсії, з огляду на відсутність необхідного стажу роботи зі шкідливими й важкими умовами праці. Відсутність необхідного стажу встановлено рішенням комісії при Головному управлінні з питань підтвердження пільгового стажу № 9 від 05.10.2020 року. Згідно вказаного рішення відповідачем встановлено, що з наданих документів загальний стаж позивача становить 28 років 06 місяців 01 день, пільговий стаж роботи за Списком № 2 - 12 років 4 місяці 1 день, що недостатньо для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2. При цьому рішенням від 05.10.2020 року не зараховано до пільгового стажу роботи позивача періоди роботи з 05.10.1993 року по 29.05.1996 року, оскільки відсутні дані про проведення та результати проведення атестації робочих місць; з 01.01.1991 року по 20.05.1992 рік та з 01.01.2003 року по 28.03.2003 рік, оскільки відсутні дані про заробітну плату.

У спірному рішенні від 26.01.2021 року відповідач посилається на рішення комісії від 05.10.2020 року та вказує про періоди, які були зараховані позивачеві у відповідний стаж, відповідно спірні періоди роботи позивача ним до стажу не зараховуються, а також ним не зараховані до стажу позивача інші періоди його роботи, які не є спірними при розгляді цієї справи.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення відповідача № від 26.01.2021 року про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 2 та визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у зарахуванні до пільгового стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці, який дає право на пенсію за віком по Списку № 2 відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди роботи: з 01.01.1991 року по 20.05.1992 рік, з 05.10.1993 року по 29.05.1996 рік та з 01.01.2003 року по 28.02.2003 рік на Вінницькому заводі «Автоелектроапаратури», уд зазанчає наступне.

Згідно вимог ст. 62 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Як вбачається з копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 позивач з 05.10.1993 року по 29.05.1996 року працював слюсарем-ремонтником цеху пластмас та цеху кольорового лиття та пластмас.

Суд зазначає, що вказана посада «слюсар-ремонтник» віднесена до Списку № 2 згідно Списків виробництв, робіт, професій, посад та показників із шкідливими та тяжкими умовами праці, зайнятість в яких надає право на пенсію на пільгових умовах, затверджених Постановою Ради Міністрів СРСР № 1173 від 22.08.1956, Постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 № 10, Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 № 162, Постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 № 36 та Постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 № 461.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що посада позивача дає йому право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Суд у цьому контексті, дослідивши надані позивачем документи для призначення пенсії на пільгових умовах, стосовно не зарахування до пільгового стажу роботи позивача періоду роботи з 05.10.1993 року по 29.05.1996 року, оскільки відсутні дані про проведення та результати проведення атестації робочих місць, вказує наступне.

19.02.2020 року Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову у справі № 520/15025/16-а, в які зазначено, що з метою дотримання завдань адміністративного судочинства та забезпечення конституційних гарантій осіб на пенсійне забезпечення Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 10.09.2013 року у справі № 21-183а13, від 25.11.2014 року у справі № 21-519а14, від 10 й 17 березня 2015 року у справах № 21-51а15, та № 21-585а14, від 14.04.2015 року у справі № 21-383а14, від 02.12.2015 року у справі № 21-1329а15, від 10.02.2016 року у справі № 21-5432а15 та від 12.04.2016 року у справі № 21-6501а15 щодо відсутності підстав для призначення пенсії на пільгових умовах з огляду на відсутність результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці.

Приймаючи зазначену вище постанову у справі № 520/15025/16-а, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що роботодавець, який використовує найману оплачувану працю, зобов`язаний створювати безпечні та здорові умови праці, а за неможливості цього - поінформувати працівника під розписку про такі умови праці, а саме про наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. Окрім того, роботодавець зобов`язаний поінформувати працівника про пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, в тому числі право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років.

Атестація робочого місця є важливим запобіжником порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах.

Отже, особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком № 2, відповідно до п. "б" ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення».

При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема, Держпраці.

Отже, із урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 520/15025/16-а суд зазначає, що не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин та враховуючи зазначені вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду, суд вважає, що не надання позивачем документів про проведення атестації робочого місця не може бути підставою для відмови у зарахуванні до пільгового стажу відповідних періодів роботи позивача та, як наслідок, відмови у призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно не зараховано до пільгового стажу роботи позивача період роботи з 05.10.1993 року по 29.05.1996 року.

Також, надаючи оцінку діям відповідача щодо не включення до пільгового стажу позивача період його роботи з 01.01.1991 року по 20.05.1992 рік та з 01.01.2003 року по 28.03.2003 рік, оскільки відсутні дані про заробітну плату, суд зазначає наступне.

Дані про заробітну плату позивача підтверджуються Архівною довідкою Об`єднаного трудового архіву Тиврівської районної ради Тиврівського району № 181-01/14 від 08.07.2020 року, згідно з якою відомості про заробітну плату позивача за цей період відсутні.

У цьому контексті суд зважає на те, що у вказаній довідці міститься припис, що «особові рахунки ОСОБА_1 за 1991, 1992 роки на зберігання в Об`єднаний трудовий архів не передавались». Зазначене суд розцінює як відсутність інформації про заробітну плату позивача, що не є доказом неотримання позивачем заробітноїплати у цей період.

Разом з тим, суд враховує, що основним документом підтверджуючим стаж роботи є саме трудова книжка. Лише у випадку відсутності у ній записів, для обчислення стажу позивача враховуються уточнюючі довідки. Зважаючи на те, що згідно записів у трудовій книжці позивач працював на посаді слюсаря-ремонтника четвертого розряду цеху пластмас (період з 01.01.1991 року по 20.05.1992 рік) та на посаді слюсаря-ремонтника четвертого розряду цеху кольорового лиття та пластмас (період з 01.01.2003 року по 28.03.2003 рік) на Вінницькому заводі «Автоелектроапаратура», вказані записи зроблені у встановленому законом порядку, не містять будь-яких виправлень та дописок, відповідно їх є достатньо для підтвердження трудового стажу позивача у спірний період.

За таких обставин, не зарахування відповідачем вказаних періодів роботи до страхового стажу позивача є протиправним.

Між тим, в контексті наведеного суд враховує, що згідно п. б ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Як свідчать додані до матеріалів справи копії документів на підтвердження пільгового стажу позивача, пільговий стаж позивача станом на час його звернення до органів пенсійного фонду із заявою про призначення/перерахунок пенсії від 19.01.2021 року, без врахування вказаних спірних періодів роботи, становив 12 років 4 місяці 1 день, водночас із врахуванням вказаних періодів відповідний стаж позивача становить більше 14 років, що, з врахуванням того, що на час звернення до відповідача вік позивача становив понад 55 років, а загальний трудовий стаж - понад 30 років, є достатнім для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2.

В контексті викладеного суд зазначає, що позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у зарахуванні до пільгового стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці, який дає право на пенсію за віком по Списку № 2 відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди роботи: з 01.01.1991 року по 20.05.1992 рік, з 05.10.1993 року по 29.05.1996 рік та з 01.01.2003 року по 28.02.2003 рік на Вінницькому заводі «Автоелектроапаратури» не є належним способом захисту порушеного права позивача, з огяду на те, що остаточним результатом, який має юридичні наслідки для нього є саме спірне рішення відповідача від 26.01.2021 року, яке і є предметом розгляду по цій справі.

Суд також звертає увагу на те, що, як вже зазначалось, під час судового розгляду цієї справи судом не розглядалось спірне рішення в контексті правомірності зарахування до відповідного стажу позивача інших періодів його роботи. При цьому, спірним рішенням позивачеві відмовлено саме у призначенні пенсії за віком і вказана відмова базується на незарахуванні до відповідного стажу позивача періодів його роботи, у тому числі і спірних за цією справою.

Таким чином, суд приходить до переконання про протиправність рішення відповідача № від 26.01.2021 року про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 2 відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок визнання протиправним акту індивідуальної дії та його скасування у повному обсязі чи частково. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання акту індивідуальної дії протиправним, неминучим є його скасування в повному обсязі чи частково.

З огляду на те, що суд задовольнив позовну вимогу про визнання протиправним рішення відповідача № від 26.01.2021 року про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 2 відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно позовна вимога щодо його скасування також підлягає задоволенню, як похідна.

Вирішуючи питання про можливість зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачеві пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 2 з 19.01.2021 року відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до пільгового стажу роботи, що дає право на вказаний вид пенсії періоди роботи: з 01.01.1991 року по 20.05.1992 рік, з 05.10.1993 року по 29.05.1996 рік та з 01.01.2003 року по 28.02.2003 рік на Вінницькому заводі «Автоелектроапаратури», суд зазначає наступне.

Кожна особа, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 2 цієї ж статті захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Таким чином, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень вчинити на користь позивача певні дії, якщо для їх вчинення виконані всі умови, визначені законом, і вчинення таких дій не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Виходячи із обставин цієї справи суд вбачає за необхідне зобов`язати відповідача призначити та виплачувати позивачеві пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 2 з 19.01.2021 року відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до пільгового стажу роботи, що дає право на вказаний вид пенсії періоди роботи: з 01.01.1991 року по 20.05.1992 рік, з 05.10.1993 року по 29.05.1996 рік та з 01.01.2003 року по 28.02.2003 рік на Вінницькому заводі «Автоелектроапаратури».

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на те, що позов задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у сумі 1 210 грн. 00 коп..

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", Положенням про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 року № 10-1 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2014 року за № 785/25562, Положенням про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 року № 794 та ст. 2, 9, 73 - 77, 90, 94, 241, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № від 26.01.2021 року про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 2 ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Вінницькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 2 з 19.01.2021 року відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до пільгового стажу роботи, що дає право на вказаний вид пенсії періоди роботи з 01.01.1991 року по 20.05.1992 рік, з 05.10.1993 року по 29.05.1996 рік та з 01.01.2003 року по 28.02.2003 рік на Вінницькому заводі «Автоелектроапаратури».

У задоволенні рішти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 210 грн. 00 коп..

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21100)

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 06.10.2021 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна