Справа № 420/13968/21
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2021-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхтенко Л.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце перебування: АДРЕСА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду 06 серпня 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце перебування: АДРЕСА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ), в якій позивач просив визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю, яка має двох або більше дітей віком до 15 років за період з 2014 року по 2015 рік та з 2017 року по 2020 рік (60 днів), виходячи з грошового забезпечення саном на день звільнення з військової служби та зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю, яка має двох або більше дітей віком до 15 років за період з 2014 року по 2015 рік та з 2017 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Ухвалою від 11 серпня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України в адміністративній справі.

Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що з 10.03.2002 року по 15.03.2021 року вона проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та наказом командира військової частини від 15.03.2021 року № 49 позивача було виключено із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.

Однак, при звільненні відповідачем не поведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбачені ст. 182-1 Кодексу законів про працю України та ст. 19 Закону України «Про відпустки» за період з 2014 по 2015 роки, з 2017 по 2020 роки.

Позивач зазначила, що вона звернулася із відповідною заявою до відповідача, проте у відповіді на цю заяву питання виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки було проігноровано.

Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, оскільки вона суперечить вищенаведеним положенням закону, адже позивач набула право на одержання такої відпустки строком 10 календарних днів в 2005 році, що підтверджено свідоцтвами про народження від 20 липня 2000 року, від 30 березня 2006 року та 22 листопада 2017 року.

Відповідач у встановлений ухвалою про відкриття строк надав відзив на позовну заяву (вхід. № 50347/21 від 13.09.2021 року), відповідно до якого заперечував проти заявлених позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що з 18.03.2014 року в Україні настав особливий період, який діє до теперішнього часу, в який припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток.

Таким чином, відповідач зазначив, що позивачка як мати трьох дітей віком до 15 років мала додаткову пільгу, передбачену ст. 19 Закону України «Про відпустку» - додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 10 календарних днів на рік, але з урахуванням того, що у спірний період діяв особливий період, надання таких відпусток заборонено.

Щодо компенсації відповідач зазначив, що додаткова відпустка як матері, що має двох неповнолітніх дітей віком до 15 років відповідно до Закону України «Про відпустки» не належать до щорічних відпусток, тому на неї не поширюються норми, що передбачені для щорічних відпусток, в тому числі, щодо компенсації.

Також відповідач звернув увагу, що позивачем рапортів про надання відпустки за спірний період не подавались, наказ про виключення із списків особового складу позивачем не оскаржувався, а отже позивач погодився із проведеним з нею розрахунком.

Окрім того, відповідач просив врахувати, що командир військової частини НОМЕР_2 є розпорядником бюджетних коштів третього рівня та від розпорядника коштів вищого рівня надійшло роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 25 липня 2019 року № 248/5571, відповідно до якого при звільненні з військової служби грошова компенсація за ненадані під час особливого періоду днів додаткових і соціальних відпусток не виплачується.

Позивач не надала відповідь на відзив.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено паспортом громадянина України.

Відповідно до послужного списку, ОСОБА_1 з 10.03.2002 року по 15.03.2021 року проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , та наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 15.03.2021 року № 49 старшину ОСОБА_1 звільнену наказом командира військової частини від 26 лютого 2021 року з військової служби у запас, з 15 березня 2021 року виключено із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.

Також суд встановив, що ОСОБА_1 є мати трьох дітей, що підтверджено свідоцтвами про народження: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження НОМЕР_5 ), ОСОБА_4 , 22 листопад 2017 року народження (свідоцтво про народження Серія НОМЕР_6 ).

Позивач стверджує, що нею не було використано додаткову відпустку як військовослужбовця, яка має двох або більше дітей віком до 15 років за період з 2014 року по 2015 рік та з 2017 року по 2020 рік та не виплачено відповідну компенсацію при звільненні з військової служби.

Тому позивач звернулася до командира Військової частини НОМЕР_2 із заявою від 25.03.2021 року з проханням у п. 5 заяви виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки з 2014 по 2021 роки.

Листом від 06 травня 2021 року відповідач повідомив позивача, що в Україні діє особливий період.

Проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та встановлені судом факти та обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги мають бути задоволені повністю, з огляду на таке.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За правилами частини першої ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статей 1 2, 2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Таким чином, військовослужбовці користуються правами, передбаченими Законом №2011-ХІІ та іншими Законами, у тому числі, Законом України «Про відпустки».

Відповідно до ч. 4 ст. 10-1 цього Закону, військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 цього Закону, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Згідно з ч. 14 вказаної статті закону, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Також відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки», одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Так, суд встановив, що позивач має трьох дітей та у період з 2014 по 2015 рік та з 2017 по 2020 рік, двох неповнолітніх дітей, а отже, відповідно до вищенаведених приписів закону, вона мала право на додаткову відпустку як особа, яка має двох дітей віком до 15 років тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

Суду не надано докази одержання позивачем вказаної відпустки, а також іншої додаткової відпустки відповідно до ч. 4 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

В постанові Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19) зазначено, що аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби (пункт 31 постанови).

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується законом.

Таким чином, суд доходить висновку, що у зв`язку з невикористанням гарантованої законом додаткової відпустки, позивач має право на її компенсацію відповідно д ч. 14 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки .

Таким чином, суд дійшов висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.

Такий правовий висновок відповідає висновку, викладеному у постанові Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 620/4218/18.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Таким чином, враховуючи вищевикладені висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права в аналогічних правовідносинах, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та належать задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю, яка має двох або більше дітей віком до 15 років за період з 2014 року по 2015 рік та з 2017 року по 2020 рік та зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні вказаної додаткової відпустки, виходячи із грошового забезпечення за станом на день звільнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню повністю.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, та відсутні докази понесення ним інших судових витрат, жодні судові витрати не належать розподілу та стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце перебування: АДРЕСА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце перебування: АДРЕСА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю, яка має двох або більше дітей віком до 15 років за період з 2014 року по 2015 рік та з 2017 року по 2020 рік.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце перебування: АДРЕСА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю, яка має двох або більше дітей віком до 15 років за період з 2014 року по 2015 рік та з 2017 року по 2020 рік, виходячи із грошового забезпечення за станом на день звільнення.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням п.15.5 п. 15 ч.1 Перехідних положень КАС України, з урахування п. 3 Розділу УІ Прикінцевих положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко