Справа № 380/1908/21
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/1908/21 пров. № А/857/10787/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року в справі №380/1908/21 (головуючий суддя Кравців О.Р., м. Львів) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив стягнути з відповідача на його (позивача) користь середній заробіток в сумі 100000,00 грн за затримку виплати при звільненні належних позивачу сум за період з 20.07.2017 по 15.12.2020.

Рішенням від 19 квітня 2021 року Львівський окружний адміністративний суд позов задовольнив частково.

Стягнув з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 8858 (вісім тисяч вісімсот п`ятдесят вісім) грн 17 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовив.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує на те, що за загальним правилом пріоритетним є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби.

Так, ні Законом України Про військовий обов`язок і військову службу ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнені військовослужбовця, зазначені нормативні акти не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також не містять відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Крім того, апелянт наголошує на тому, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У даному випадку позивач, вважаючи проведений з ним розрахунок при звільнені неправильним, звертався до суду з позовом щодо стягнення належної йому грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження заробітної плати.

Звертає також увагу на пропуск строку звернення до суду, встановленого ч.5 ст.122 КАС України.

З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

На підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що Згідно з Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України №151 від 20.07.2017 капітана медичної служби ОСОБА_1 , начальника відділення медичного постачання медичної роти військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом начальника відділу персоналу командування Високомобільних десантних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 27.04.2017 №19, з військової служби у запас за підп. а (у зв`язку з закінченням строку дії контракту) ч. 6 ст. 26 Закону України ,,Про військовий обов`язок і військову службу, з урахуванням підп. ї (які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу), п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, визнаний таким, що 20.07.2017 справи та посаду здав та 20.07.2017 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 у справі №380/9654/20 ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20.07.2017; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20.07.2017. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення набрало законної сили 17.12.2020, сторонами не оскаржувалося.

Згідно з випискою за картковим рахунком позивача 15.12.2020 йому перераховано кошти на виконання вказаного вище судового рішення в сумі 8858,71 грн.

Позивач вважає, що оскільки остаточний рахунок при звільненні з ним здійснено відповідачем лише 15.12.2020, за приписами ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.07.2017 по 15.12.2020 у сумі 100000,00 грн.

У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що оскільки грошова компенсація за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки позивачу не виплачена у день його виключення зі списків частини, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому, відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни встановлює та регулює відносини у цій галузі Закон України ,,Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 року №2011-XII.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

За правилами ст. ст. 1-1, 1-2 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Згідно із ч. 3 ст. 24 Закону України ,,Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 року №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Під час вирішення спору по суті суд першої інстанції надав правильну правову оцінку нормам законодавства, що регулює спірні правовідносини, та правильно визначив, що за правилами вищенаведених правових норм військовослужбовці користуються усіма правами нарівні з іншими особами.

Особливості забезпечення цих гарантій передбачається як спеціальним законодавством, так і положеннями інших законів з неврегульованих питань, передбачених законодавством щодо соціального і правового захисту військовослужбовців, проходження військової служби.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Невиконання такого обов`язку передбачає відповідальність, встановлену ст. ст. 116, 117 КЗпП України, приписи яких в силу положень ст. ст. 1-1, 1-2 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладена в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.

Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм вказує, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові на його користь середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 20.07.2017, а 15.12.2020 перераховано грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Як вказано в наказі від 20.07.2017 №151, 20.07.2017 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, тобто вказаний день є останнім робочим днем, а 15.12.2020- дата повного розрахунку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що період відповідальності, передбачений ст. 117 КЗпП України, повинен становити з 21.07.2017 по 15.12.2020 включно.

Оскільки час затримки повного розрахунку з позивачем з 21.07.2017 по 15.12.2020 становить 1243 календарних дні, то за цей період відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно провів розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та визначив його розмір 8858,17 грн, а також врахував правову позицію щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин, викладену в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 по справі № 806/345/16, від 18.07.2018 у справі № 825/325/16 і постановах Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, від 24.07.2019 у справі № 805/3167/18-а.

Колегія суддів відхиляє покликання апелянта на відсутність правових підстав для застосування положень ст. 117 КЗпП України з мотивів виплати відповідних сум на виконання ухваленого рішення суду, так як Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, з посиланням на постанову від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Необґрунтованою вважає апеляційний суд й позицію відповідача про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду, встановленого ч.5 ст.122 КАС України, що, відповідно є підставою для залишення адміністративного позову без розгляду.

Відповідно до ухвали від 09 квітня 2021 року Львівський окружний адміністративний суд розглядав заяву відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, проте залишив таку без задоволення, одночасно визнавши причини пропуску строку звернення позивачем до суду поважними.

З матеріалів справи колегія суддів вбачає, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено 12.12.2020, а з позовною заявою ОСОБА_1 звернувся 06.02.2021, тобто з пропуском місячного строку, встановленого ч.5 ст.122 КАС України. В обґрунтування наведених обставин позивач зазначив, що про виплату відповідно ї суми на виконання рішення суду дізнався лише 20.01.2020 з виписки банку про рух коштів на його рахунку, адже повідомлень на мобільний телефон він не отримує. Оскільки доказів протилежного суду першої інстанції надано не було, такий, на переконання колегії суддів, дійшов підставного висновку про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними та поновлення такого строку.

З огляду на викладені обставини, правові підстави для залишення адміністративного позову без розгляду відсутні.

Підсумовуючи наведені обставини справи та норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки, грошова компенсація за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки позивачу не виплачена у день його виключення зі списків частини, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому, відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року в справі №380/1908/21- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 05.10.2021.