Справа № 460/1492/21
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/1492/21 пров. № А/857/12018/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н. В., Коваля Р.Й.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області,

на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року (суддя Друзенко Н.В., час ухвалення не вказано, місце ухвалення м.Львів, дата складання повного тексту 07.04.2021),

в адміністративній справі №460/1492/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області,

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ПФУ в Рівненській області, в якому просила: 1) визнати дії відповідача щодо відмови в задоволенні заяви позивача про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію по інвалідності державного службовця та про відмову призначити і здійснити нарахування та виплату пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону України Про державну службу в редакції від 16.12.1993 в розмірі 60% заробітку, зазначеного в поданій довідці Рівненського апеляційного суду №30/31 від 13.01.2021р. протиправними; 2) зобов`язати відповідача здійснити переведення позивача з пенсії по інвалідності на пенсію державного службовця, призначити і здійснити нарахування та виплату пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону України Про державну службу в редакції від 16.12.1993 в розмірі 60% заробітку, зазначеного в поданій довідці Рівненського апеляційного суду №30/31 від 13.01.2021р..

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у переведенні ОСОБА_1 на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу", викладену у листі від 10.02.2021 №741-379/Д-02/8-1700/21. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 з 21.01.2021 пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ "Про державну службу" у розмірі 60% від заробітку, зазначеного у довідці Рівненського апеляційного суду №30/31 від 13.01.2021.

З рішенням суду першої інстанції від 07.04.2021р. не погодився відповідач Головне управління ПФУ у Рівненській області та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт прийняте судом рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом неповно з`ясовано фактичні обставини справи, що призвело до неправильного її вирішення, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що позивач не зверталася із відповідною заявою про призначення пенсії по інвалідності, а в порядку Закону України «Про звернення громадян». Вказує апелянті і про те, що чинна редакція Закону України "Про державну службу" передбачає право осіб на призначення пенсії державного службовця за умови дотримання вимог, а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби, умови чого не дотримано. Також вважає апелянт, що суд першої інстанції не врахував майновий стан відповідача щодо стягнення судового збору.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 07.04.2021р. та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач подала суду заперечення (відзив) на апеляційну скаргу відповідача, у якому висловила незгоду з її доводами. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Також позивач ОСОБА_1 звернулася до Восьмого апеляційного адміністративного суду із заявою від 08.07.2021 року (зареєстрована судом 12.07.2021р.), у якій просить замінити в рішенні Рівненського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 року слова: «зазначеного у довідці Рівненського апеляційного суду №30/31 від 13.01.2021» на слова: «зазначених у довідках Рівненського апеляційного суду №30/21 і №31/21 від 13.01.2021», однак така заява позивача апеляційним судом не може бути задоволена, оскільки позивач не оскаржувала рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у позовній заяві вказано покликання саме на довідку Рівненського апеляційного суду №30/31 від 13.01.2021, а суд першої інстанції задоволив позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно ж ч.5 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом І групи з дитинства та з 01.09.2004 отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-ІV від 09.07.2003 (а.с. 9).

З 15.11.2000 по 28.09.2019 позивач працювала на різних посадах державної служби, що підтверджується даними трудової книжки НОМЕР_1 (а.с. 10-13).

21.01.2021 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про переведення її з пенсії по інвалідності І групи, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на пенсію по інвалідності згідно із статтею 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ від 16.12.1993 (а.с. 25).

До заяви про перерахунок пенсії було надано копію трудової книжки, довідку про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 13.01.2021 №30/21 (а.с. 8) та довідку про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією) від 13.01.2021 №31/21.

Листом від 10.02.2021 №741-379/Д-02/8-1700/21 відповідач повідомив позивача, що призначення пенсії по інвалідності державним службовцям Законом України від 10.12.2015 №899 Про державну службу не передбачено, водночас статтею 90 вказаного Закону встановлено можливість призначення пенсії по інвалідності державним службовцям за нормами Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Іншого чинним законодавством не передбачено. Згідно з електронною пенсійною справою, позивач отримуєте пенсію по інвалідності І групи відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Враховуючи вищезазначені законодавчі норми, підстав для переведення позивача з пенсії по інвалідності на умовах Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію по інвалідності І групи відповідно до Закону № 889 немає (а.с. 14-15).

Вважаючи такі дії пенсійного органу протиправними, позивач звернулася до суду із вказаним позовом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Суд першої інстанції при вирішенні спору правильно керувався наступними правовими нормами.

Так, Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII (далі Закон №3723-ХІІ) втратив чинність відповідно до пункту 2 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII з 01.05.2016, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пункті 10 і 12 цього розділу.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначає закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (далі Закон №889-VIII).

Пунктами 10, 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Отже, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-XII, у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно із ч.1 ст.37 Закону №3723-ХІІ, пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Частиною дев`ятою статті 37 Закону №3723-XII визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною 1 цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

Матеріалами справи підтверджується, що трудовий стаж позивача на державній службі становить понад 10 років і вона є особою з інвалідністю І групи.

Таким чином, оскільки позивач є особою з інвалідністю І групи, має стаж на посаді державної служби понад 10 років та перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, суд першої інстанції вірно вважав, що позивач має право на призначення пенсії по інвалідності згідно із статтею 37 Закону №3723-XII, та, відповідно, на переведення з пенсії по інвалідності, призначеної згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV, на пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-XII.

Безпідставним є покликання відповідача на статтю 90 Закону №889-VIII, згідно з якою пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону №1058-IV, як на підставу для відмови позивачу у призначенні пенсії по інвалідності на підставі ст.37 Закону №3723-XII, оскільки позивач має право на призначення пенсії по інвалідності за правилами пунктів 10, 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положень" Закону №889-VIII, якими не передбачено нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою як досягнення певного віку.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що наведена у постанові від 13.02.2019 під час розгляду типової справи №822/524/18, згідно з якою законодавцем визначено правила, які підлягають застосуванню при призначенні пенсії державним службовцям після 01.05.2016, тобто підлягають застосуванню у сукупності норми, визначені п. 10, 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положень" Закону №889-VIII, і норми, передбачені ч.1 ст.37 Закону №3723-XII, які визначають умови для призначення пенсії державного службовця, а саме: вік (у даному випадку 60 років), стаж державного службовця і страховий стаж. При цьому судом касаційної інстанції зроблено висновок, що Закон №3723-XІІ не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою як досягнення певного віку, а також наголошено на тому, що пенсійний орган, як суб`єкт владних повноважень, трактує норми закону на свій розсуд і віддає перевагу найменш сприятливому для позивача тлумаченню законодавства.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач безпідставно відмовив позивачу у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, а тому відповідача слід зобов`язати призначити, нарахувати та виплачувати позивачу з 21.01.2021 пенсію по інвалідності державного службовця у розмірі 60% від заробітку.

Доводи апелянта (відповідача) таких висновків суду не спростовуються, а зводяться до не погодження із ними.

Щодо доводів апелянта (відповідача) про те, що позивач не зверталася до нього із заявою встановленого зразка про переведення на іншу пенсію, а також, що у поданій заяві позивач не зазначила з якої дати її слід перевести на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-XII Про державну службу, то як правильно вказав суд першої інстанції, що відповідно до ч.3 ст.45 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-ІV від 09.07.2003, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. Така заява позивачем була подана 21.01.2021 року. Таким чином, вказані доводи апелянта колегією суддів відхиляються за їх безпідставністю.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Згідно п.3 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року в адміністративній справі №460/1492/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль