Справа № 420/11634/21
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2021-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Танцюри К.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 07.05.2021 року № 127-21, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 та неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.07.2021р. відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду об`єднано в одне провадження адміністративні справи: №420/11634/21 за позовом ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 07.05.2021 року № 127-21, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 та неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та №420/11627/21 за позовом ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення ДМС №128-21 від 07.05.2021 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Державну міграційну службу прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно її ОСОБА_2 , та її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - під загальним номером №420/11634/21.

Ухвалою суду від 13.09.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В обґрунтування позовних вимог позивачі у позовних заявах зазначили, що вони мають цілком обґрунтовані підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши, що відповідно до інформації по країні походження на даний час в Афганістані продовжується озброєний військовий конфлікт та системне порушення прав людини. Разом з тим, як вказали позивачі, знаходячись в Афганістані у будинок позивачів потрапив снаряд, внаслідок чого позивачам були завдані тілесні пошкодження. Позивачі, посилаючись у позові на те, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт, просять суд задовольнити позов у повному обсязі.

04.08.2021р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 у якому відповідач вказав, що не погоджується із позовними вимогами позивача та просить суд відмовити у їх задоволенні. Відповідач вказав, що 05.11.2018р. позивач разом із дружиною та дітьми легально вибув з Афганістану до РФ авіарейсом Кабул-Москва, на підставі паспортного документу серії Р00866526 та одноразової візи і на території Росії позивач перебував протягом 10 днів, однак за міжнародним захистом не звернувся. Разом з тим, відповідач вказав, що отримання погроз особою від представників «Талібану» вважається недоведеним, в тому числі і через непослідовність та суперечливість наданої інформації. Отримані від особи матеріали, автентичність яких підлягає сумніву, не можуть бути розглянуті в якості доказів існування загрози його життю в Афганістані. Поряд з цим, відповідач вказав, що за матеріалами справи встановлено, що всі родичі особи залишились проживати в Афганістані та не зазнають при цьому жодних труднощів в Афганістані. Шукач захисту не зміг пояснити яка саме небезпека може очікувати його у випадку повернення на Батьківщину, отримані пояснення містять об`єктивні протиріччя. Таким чином, як вказав відповідач, проведеним аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Афганістану з позиції визнання біженцем в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни громадянської належності особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

02.08.2021р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_2 у якому відповідач вказав, що не погоджується із позовними вимогами позивача та просить суд відмовити у їх задоволенні. Відповідач вказав, що 05.11.2018р. позивач разом із чоловіком та дітьми легально вибула з Афганістану до РФ авіарейсом Кабул-Москва, на підставі паспортного документу серії Р00866526 та одноразової візи і на території Росії позивач перебувала протягом 10 днів, за міжнародним захистом не звернулась. Разом з тим, відповідач вказав, що існування загрози її життю зі сторони представників «Талібану» вважається недоведеним, в тому числі і через непослідовність та суперечливість наданої інформації. Поряд з цим, відповідач вказав, що можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявниці особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування шукача захисту на території України подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Керуючись положеннями ч.9 ст.205 КАС України судом продовжено розгляд справи у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , країна постійного проживання Афганістан, за національністю пуштун, віросповідання - іслам, мусульманин суніт, одружений з ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , країна постійного проживання Афганістан, за національністю пуштун, віросповідання - іслам, мусульманин суніт, одружена з ОСОБА_1 .

У шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народились діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 02.06.2016 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом із дітьми 05.11.2018р. покинули країну постійного проживання. 05.11.2018р. прибули до м.Москви (Росія), де перебували до 16.11.2018р. та 17.11.2018р. прибули до України.

26.11.2018р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.92-93 т.1).

У заяві ОСОБА_1 зазначив, що він відкрив свій цех по виготовленню скла та підписав контракти на виконання робіт з іноземними підприємствами, з військовими та державними підприємствами. Останнім часом у Вардак багато талібів, які хотіли співпрацювати та заявник відмовився. Після вказаної відмови таліби написали два погрожуючи листа та позивач злякався за себе та сім`ю.

26.11.2018р. ОСОБА_2 звернулась до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту(а.с.83-85 т.2).

У заяві ОСОБА_2 зазначила, що останні роки в Афганістані багато війни та талібів. Заявник вказала, що талібам було відомо про співпрацю її чоловіка з іноземними організаціями та вони хотіли з ним співпрацювати. Після відмови чоловіка у співпраці, таліби написали погрожуючі листи та через жорстокість талібів вирішили поїхати з Афганістану.

Рішенням Державної міграційної служби України від 07.05.2021р. № 127-21 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.60 т.1).

Рішенням Державної міграційної служби України від 07.05.2021р. № 128-21 ОСОБА_2 та її непонолітнім дітям ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.50 т.2).

Відповідно до висновку від 07.04.2021р., на підставі якого відповідачем прийнято рішення від 07.05.2021р. № 127-21 (а.с.61-80 т.1), головним спеціалістом ГУ ДМС в Одеській області встановлено, що отримання погроз особою від представників «Талібану» вважається недоведеним, в тому числі і через непослідовність та суперечливість наданої інформації. Отримані від особи матеріали, автентичність яких підлягає сумніву, не можуть бути розглянуті в якості доказів існування загрози його життю в Афганістані; елемент неможливості повернення заявника до країни громадянської належності не приймається територіальним підрозділом ДМС. За матеріалами особової справи встановлено, що всі родичі особи залишились проживати в Афганістані та не зазнають при цьому жодних труднощів. Шукач захисту не зміг пояснити яка саме небезпека може очікувати його у випадку повернення на Батьківщину, отримані пояснення містять об`єктивні протиріччя. Клопотання особи не містить умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Заявлена шукачем захисту інформація щодо погроз через належність до православ`я не приймається територіальним підрозділом ДМС, носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків за релігійною ознакою і вважається суб`єктивною, що не підкріплюється жодними фактичними чи усними доказами щодо переслідувань та погроз з боку невідомого угрупування. Таке переслідування вважається вигаданим та не приймається за дійсне.

Відповідно до висновку від 07.04.2021р., на підставі якого відповідачем прийнято рішення від 07.05.2021р. № 128-21 (а.с.52-69 т.2), головним спеціалістом ГУ ДМС в Одеській області встановлено, що враховуючи те, що за час свого проживання в Афганістані заявниця жодних труднощів не зазнавала, існування загрози її життю зі сторони представників «Талібану» вважається недоведеним та не приймається територіальним підрозділом ДМС, в тому числі і через непослідовність та суперечливість наданої інформації. До управління не було надано жодних підтверджуючих матеріалів історії переслідувань. клопотання особи не містить умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявниці додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. З Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Разом з тим у вказаних висновках зазначено, про те, що заявники не скористались правом звернутись за захистом в першій країні потрапляння - Росії.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011р. №3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як вбачається з заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 26.11.2018р. позивачі разом із дітьми покинули Афганістан (м.Вардак, р-н Джалрез, с.Зайвалад) чере те, що ОСОБА_1 відмовився співпрацювати з талібами, після чого ним було отримано 2 погрожуючи листи.

З перекладу наданого позивачем до міграційної служби листа від 22.04.2018р. №17, без зазначення підписанта вбачається, що ОСОБА_8 попереджено до серйозність попереджень та необхідність припинення співпраці з невіруючими та ворогами Ісламу та початку співпраці з ОСОБА_9 (а.с. 103 т1.).

З перекладу наданого позивачем до міграційної служби листа від 27.10.2018р. №202, без зазначення підписанта вбачається, що повідомлено ОСОБА_8 про те, що щодо нього прийнято рішення про необхідність виїзду з батьківщини, якщо ні - арешт та подальше покарання у вигляді смерті.

Під час з`ясування офіційних обставин справи позивачем не доведено, а судом не встановлено з якими саме іноземними компаніями співпрацював позивач та не надано докази підписання таких договорів.

Поряд з цим, з першого листа від 22.04.2018р. не вбачаються погрози безпеці життя позивачів та вказані листи, що не містять реквізитів підписанта та неповні дані адресата, підлягають сумніву щодо їх автентичності.

При цьому, під час вирішення вказаної справи суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо надання статусу біженця, а ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним станом у країні та інформацією, що стосується особисто заявника.

При цьому, побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації: із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Згідно положень статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Як вбачається з особових справ позивачів, причиною їх виїзду з країни громадянської належності та звернення за захистом України слугувало, зокрема, їх небажання приймати участь стали воєнні дії в країні та відмова у співпраці з «талібами».

Відповідно до частини третьої статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню.

Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно з Конституцією України.

Право на життя і заборона катувань також закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно зі статтею 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до актуальної інформації по країні походження позивачів, після виводу міжнародних військ з Афганістану ситуація з безпекою та дотриманням прав людини стрімко погіршилася на значній частині території країни. Угруповання «Талібан» швидко захоплювало один район за іншим, а в серпні 2021 року протягом 10 днів таліби захопили 26 із 34 адміністративних центрів провінцій Афганістану і врешті решт взяли під контроль президентський палац у Кабулі.

Спалах насильства мав серйозний вплив на цивільне населення, включаючи жінок та дітей (www.unhcr.org/news/briefing/2021/8/611617c55/unhcr-warns-afahanistans-conflict-taking- heaviest-toll-displaced-women.html).

Афганські жінки побоюються «похмурого» майбутнього і втрати прав з приходом до влади «Талібану».

ІНФОРМАЦІЯ_9 занепокоєне небезпекою можливих порушень прав людини щодо цивільних осіб, включаючи жінок і дівчат, а також щодо афганців, яких « ІНФОРМАЦІЯ_10 » вважає такими, що зараз пов`язані або раніше були пов`язані з афганським урядом, з присутніми в Афганістані міжнародними військовими силами чи з міжнародними організаціями, що провадять свою діяльність у країні.

Оскільки ситуація в Афганістані залишається нестабільною та невизначеною, УВКБ ООН закликає всі країни дозволити особам, які покидають Афганістан, в`їхати на їхні території та забезпечити дотримання принципу недопущення висилки в усіх випадках. УВКБ ООН зазначає, відносно осіб, чиї заяви були відхилені до останніх подій в Афганістані, поточна ситуація в цій країні може зумовлювати факт зміни обставин, який необхідно враховувати в разі подачі нової заяви про надання притулку. З огляду на те, що ситуація в Афганістані є нестабільною і найближчим часом може залишатися невизначеною, а також з урахуванням гуманітарної кризи, що розгортається в цій країні, УВКБ ООН закликає держави призупинити примусове повернення громадян Афганістану та осіб, які раніше постійно проживали в цій країні, включаючи тих, чиї заяви про надання притулку було відхилено.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що на теперішній час в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування та ненадання документального доказу усних тверджень чи спірність щодо автентичності наданих доказів в підтвердження обґрунтування заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

У зв`язку з викладеним, суд прийшов до висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 07.05.2021р. № 127-21, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення Державної міграційної служби України від 07.05.2021р. № 128-21, яким ОСОБА_2 та її непонолітнім дітям ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправними та підлягають скасуванню.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Враховуючи те, що повноваження прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до виключної компетенції відповідача, тому адміністративний суд позбавлений можливості підміняти інших суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи наведені приписи чинного законодавства та з урахуванням того, що оскаржувані рішення від 07.05.2021р. прийнято без врахування кризової ситуації в Афганістані, яка розпочалася фактично 04 травня 2021 року («Талібан» розпочав великий наступ проти урядових військ у провінції Гільменд на півдні країни), суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині зобов`язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивачів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 р.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295,382 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 07.05.2021р. № 127-21, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 07.05.2021р. № 128-21, яким ОСОБА_2 та її непонолітнім дітям ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра

.