Справа № 120/1617/21-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1617/21-а Головуючий суддя 1-ої інстанції - Віятик Н.В.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

05 жовтня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Курка О. П. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання дій протиправними, скасування рішення та поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області, в якому просив:

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області щодо звільнення позивача;

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області №13 від 08.02.2021 року в частині звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді завідуючого сектору контролю за дотриманням трудового і пенсійного законодавства відділу державних соціальних інспекторів та контролю за дотриманням трудового і пенсійного законодавства Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації ;

- стягнути з Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.02.2021 року до моменту прийняття судом рішення.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянтом зазначено, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не надав належної оцінки доводам позивача та наявним у справі доказам в їх сукупності.

Так, зокрема, на переконання апелянта, його, всупереч вимог трудового законодавства, не було персонально попереджено за 30 днів про вивільнення та не запропоновано всі вакантні посади. Апелянт відзначив, що попередження про можливе вивільнення без зазначення конкретної посади, яка підлягає скороченню, не є персональним попередженням про наступне звільнення в розумінні ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" та ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 31.12.2020 розпорядженням голови Вінницької обласної державної адміністрації №840 затверджено рекомендаційну граничну чисельність працівників районних державних адміністрацій та постановлено головам районних державних адміністрацій до 06.01.2021 попередити про можливе вивільнення працівників та у двомісячний термін після попередження вивільнити останніх.

06.01.2021 згідно наказу начальника управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації №2 постановлено привести у відповідність структури управління відповідно до граничної чисельності доведеної розпорядженням голови ОДА від 31.12.2020 р. №840 та здійснити заходи щодо попередження працівників про можливе вивільнення з дотриманням вимог чинного законодавства про державну служба та законодавства про працю.

Згідно листа особистого ознайомлення 06.01.2021 попереджено працівників управління, в тому рахунку і ОСОБА_1 , про можливе наступне вивільнення в порядку ст. 87 Закону України "Про державну службу".

Розпорядженням голови Тульчинської районної державної адміністрації № 8 р-к від 18.01.2021 затверджено структуру та граничну чисельність управлінь.

08.02.2021 Управлінням соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації позивачу, у зв`язку з ліквідацією посади, яку він обіймав, запропоновано зайняти посаду завідувача сектору підтримки сім`ї та координації надання соціальних послуг Управлінням соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації на період відсутності основного працівника ОСОБА_2 .

Однак, ОСОБА_1 відмовився від запропонованої посади, що підтверджується його підписом в повідомленні вих. № 354/01.07 від 08.02.2021.

Наказом №13 від 08.02.2021 позивача звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" в зв`язку із скороченням штату внаслідок реорганізації управління.

Позивач, не погоджуючись з наказом про звільнення, звернувся з адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади, відповідач діяв обґрунтовано, на підставі повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України про державну службу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України від 10.12.2015 року № 889-VIII Про державну службу (далі Закон № 889-VIII).

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця регулюються Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), який є спеціальним законом щодо врегулювання спірних відносин у цій справі.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Пунктами 1 та 1-1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній на час повідомлення про наступне вивільнення) визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу.

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1 -1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що в редакції Закону України «Про державну службу», чинній на момент виникнення спірних правовідносин, скасовано обов`язок суб`єкта призначення пропонувати працівнику іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі, а також виключене положення п.1 ч.1 ст. 87 Закону № 889-VIII, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

З матеріалів справи встановлено, що 06.01.2021 начальником Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації прийнято наказ №2 «Про реорганізацію управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації».

Пунктом 1 наказу від 06.01.2020 визначено привести у відповідність структуру управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації, відповідно до граничної чисельності доведеної розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 31.12.2020 №840 «Про затвердження рекомендаційної граничної чисельності працівників районних державних адміністрацій»

Згідно п.2 наказу від 06.01.2020 головному спеціалісту з питань персоналу управління соціального захисту населення районної держадміністрації Семеновій О.В. здійснити необхідні заходи щодо попередження працівників про можливе вивільнення з дотриманням вимог чинного законодавства про державну службу та законодавства про працю.

Матеріали справи містять лист особистого ознайомлення з наказом від 06.01.2021 №2 «Про попередження працівників управління соціального захисту населення районної державної адміністрації «про можливе наступне вивільнення у порядку ст. 87 Закону України «Про державну службу». Зі змісту вказано листа-ознайомлення вбачається, що 06.01.2021 позивач був ознайомлений з вказаним наказом та попереджений про можливе наступне вивільнення, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_1 (а.с. 45).

Наказом від 27.01.2020 р. №7 затверджено штатний розпис управління соціального захисту Тульчинської РДА Вінницької області в кількості 44 штатних одиниць.

Наказом від 05.02.2021 р. №10 затверджено штатний розпис управління соціального захисту Тульчинської РДА Вінницької області в кількості 71 штатних одиниць.

Окрім того, зі змісту затвердженого штатного розпису Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації на 2021 рік вбачається, що за м.Тульчин закріплено 36 посад, решта посад значиться за смт. Крижопіль, смт.Піщанка, смт. Томашпіль. Тобто, фактично чисельність штату управління соціального захисту Тульчинської РДА Вінницької області, що знаходиться в м. Тульчин скорочено з 44 до 36 штатних одиниць.

При цьому, судом встановлено, що відділ державних соціальних інспекторів та контролю за дотриманням трудового і пенсійного законодавства, в якому обіймав посаду позивач, та сама посада завідувача сектору контролю за дотриманням трудового і пенсійного законодавства відділу державних соціальних інспекторів та контролю за дотриманням трудового та пенсійного законодавства, яку займав позивач, у штатному розписі відсутні.

Таким чином, враховуючи, що позивач був попереджений про наступне можливе вивільнення у строк, визначений ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII, в подальшому відмовився від запропонованої йому вакантної посади, а посада та відділ, в якому позивач працював, штатним розписом, затвердженим на 2021 рік не передбачені, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач при прийнятті оскаржуваного наказу діяв в межах наданих йому повноважень та згідно вимог чинного законодавства.

Крім того, колегія суддів зауважує, що згідно вимог чинного законодавства при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Також, колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на те, що у день звільнення йому було запропоновано лише одну вакантну посаду та невраховано його статус особи, яка постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС ІІ категорії.

З даного приводу судова колегія зауважує, що позивачем не було враховано зміни, внесені до норм трудового законодавства стосовно переважного права залишення на роботі та пропозицій вакантних посад.

Так, Законом України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" №378-ХІІ від 12.12.2019 внесено зміни в статтю 49-2 КЗпП України стосовно особливостей вивільнення працівників, які мають статус державних службовців. Зокрема, у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 цього Кодексу (в тому числі скорочення штату) не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу (звільненні з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу) та положення частини другої статті 49-2 КЗпП України (при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.)

Водночас, Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" № 440-ІХ від 14.01.2020 внесено зміни до ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу", яким виключено обов`язок пропозиції вакантної посади з боку роботодавця, а залишено лише право на таке.

З урахуванням вищевикладеного, суд критично ставиться до доводів позивача щодо обов`язку відповідача запропонувати всі вакантні посади з врахуванням переважного права на залишення на роботі.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення його прав в межах спірних правовідносин, в той час як відповідачем доведено правомірність своїх дій під час прийняття оскаржуваного наказу, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 КАС України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, у суду відсутні правові підстави для задоволення адміністративного позову.

Решта доводів апеляційної скарги на законність судового рішення не впливають.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, а тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Курко О. П. Гонтарук В. М.