Справа № 420/13204/21
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2021-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Танцюри К.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання не правомірним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 25 червня 2021 року №8751; зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання НОМЕР_1 від 15.05.2007 р., виданої ОСОБА_1 , у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

Ухвалою суду від 12.08.2021р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначав, що позивач отримала дозвіл на імміграцію в Україну №289402 від 15.05.2007р., на підставі того, що дитина має підстави для набуття громадянства України за територіальним походженням на підставі ч.3 ст.8 Закону України «Про громадянство України». Однак, як зазначив позивач, після звернення у 2021 року із заявою про обмін посвідки, у зв`язку із досягненням 45 річного віку, Головним управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення від 25 червня 2021 року №8751 про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання. Позивач, посилаючись на рішення ЄСПЛ та те, що дозвіл на імміграцію було отримано у законному порядку і жодних підстав для його скасування на той не існувало, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

02.09.2021р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому Головне управління ДМС України в Одеській області зазначило, що не визнає адміністративний позов, виходячи з наступного. Перевіркою матеріалів особової справи було встановлено, що ОСОБА_1 була документована посвідкою на постійне проживання на підставі п.6 ст.4 Закону України «Про імміграцію». До справи було долучено копію свідоцтва про народження дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які народилися в Одесі, але документів підтверджуючих їх належність до громадянства України в матеріалах справи відсутні. Також було встановлено, що діти зареєстровані громадянами України у 2011 році. Крім того, відповідач наголосив, що у даному випадку, ГУ ДМС України в Одеській області є територіальним підрозділом ДМС України, який розпочав свою діяльність з 01.08.2012р. та не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є громадянкою Соціалістичної Республіки В`єтнам, що підтверджується копією національного паспорту Соціалістичної Республіки В`єтнам № НОМЕР_2 від 24.12.2014р.

У 2007р. ОСОБА_1 видано дозвіл на іміграцію в Україну та 15.05.2007р. документована посвідкою на постійне проживання Серії НОМЕР_1 , на підставі ст.4 ч.2 п.6 Закону України Про імміграцію(а.с.5).

Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, у 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання,у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

Рішенням відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 25.06.2021р. №8751 відмовлено ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, на підставі п.п.3 п.62 Порядку №321.

Законом України Про імміграцію від 07.06.2001р. №2491-III визначені умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Стаття 12 Закону України Про імміграцію передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до п.п. 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26 грудня 2002 року Дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію. Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Під час з`ясування офіційних обставин справи судом встановлено, що рішенням відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 25 червня 2021 року №8751 відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, на підставі п.п.3 п.62 Порядку №321.

Зазначена норма (п.п.3 п.62 Порядку №321) передбачає, що іноземець або особа без громадянства мають право повторно звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими їм було відмовлено в оформленні чи видачі посвідки, за умови дотримання строків, визначених пунктом 17 цього Порядку.

В свою чергу у відзиві відповідача Головне управління міграційної служби України в Одеській області зазначило, що рішення від 25 червня 2021 року №8751 прийнято у зв`язку з тим, що перевіркою матеріалів особової справи було встановлено, що ОСОБА_1 була документована посвідкою на постійне проживання на підставі п.6 ст.4 Закону України «Про імміграцію». До справи було долучено копію свідоцтва про народження дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які народилися в Одесі, але документів підтверджуючих їх належність до громадянства України в матеріалах справи відсутні. Також було встановлено, що діти зареєстровані громадянами України у 2011 році.

В особовій справі громадянина СРВ ОСОБА_1 наявний висновок, затверджений заступником начальника ГУМВС України в Одеській області без дати та номеру, з якого вбачається, що під час перевірки встановлено, що жодна з підстав документування посвідкою на постійне проживання не знайшла свого підтвердження та запропоновано скасувати висновок щодо видачі посвідки на постійне проживання.

Суд зазначає, що намагання виправити допущену в минулому органом влади помилку не може мати наслідком непропорційне втручання в нове право позивача та перекладати на нього всі негативні наслідки такої помилки, оскільки задоволення позову з формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка проживає в Україні протягом тривалого часу, а отже, порушить справедливий баланс інтересів сторін.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 «Рисовський проти України» зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є «гарантією стабільності суспільних відносин», яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

Таким чином, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть якщо у 2007 році дозвіл на імміграцію позивачу надана через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Більш того, з моменту видачі позивачу посвідки на постійне проживання пройшло майже двадцять років, та увесь цей період позивач проживала на території України.

Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема у постановах від 27 березня 2019 року по справі № 820/1863/17, від 17 квітня 2019 року по справі № 820/6675/16, від 03 квітня 2019 року по справі №815/2473/17, від 20 березня 2019 року по справі № 820/391/17, від 16 січня 2019 року по справі № 815/1010/16, в яких викладена аналогічні правові висновки.

Суд вважає, що у межах спірних правовідносин суб`єктом владних повноважень не дотримано одного з елементів критерію необхідності у демократичному суспільстві, а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію необхідності у демократичному суспільстві. Так, за практикою Суду при визначенні питання необхідності у демократичному суспільстві держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018року у справі №820/2262/17.

Окрім того, судом встановлено, що позивача документовано посвідкою на постійне проживання, терміном дії безстроково. З матеріалів справи також вбачається, що у позивача наявні діти, які народились на території України, та чоловік позивача проживають на території України, що свідчить про стійкий правовий та соціальний зв`язок позивача з Україною.

В свою чергу, як вбачається з висновку про залишення на постійне мешкання в Україні, затвердженого начальником ВГІРФО УМВС України в Одеській області 02.02.2005р., підставою для задоволення клопотання гр. В`єтнаму ОСОБА_1 на документування посвідкою на постійне проживання в Україні стало те, що чоловік отримав дозвіл на ПМЖ в Україні та у шлюбі є діти, які народились в м.Одесі, України та згідно ст.4 ч.2 п.6 Закону України «Про імміграцію».

За таких обставин та з урахуванням відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження порушення позивачем положень законодавства про імміграцію, суд вважає, що позовні вимоги позивача, згідно ст.5 КАС України підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 25 червня 2021 року №8751 та зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання НОМЕР_1 від 15.05.2007 р., виданої ОСОБА_1 , у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що адміністративний позов позивача підлягає задоволенню.

Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви позивача та оскільки вимозі про зобов`язання відповідача вчинити певні дії передує вимога про встановлення порушення прав, свобод та інтересів позивача, судовий збір за другу вимогу позивача не стягувався, суд вважає за можливе стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача сплачений судовий збір у сумі 908,00 грн.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295,382 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 25 червня 2021 року №8751.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання НОМЕР_1 від 15.05.2007 р., виданої ОСОБА_1 , у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

Стянути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, м.Одеса, вул. Преображенська,44) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 908,00 грн.(дев`ятсот вісім гривень).

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра