Справа № 120/8061/21-а
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 жовтня 2021 р. Справа № 120/8061/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Ю.М., розглянувши в письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100; ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ у Вінницькій області, відповідач).

За змістом позовних вимог позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 76 від 30.03.2021 року про відмову у призначення пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити і виплачувати позивачу пенсію за віком на пільгових умовах на підставі п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 24.03.2021 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що 24.03.2021 року він звернувся із заявою до відповідача про призначення пенсії на пільгових умовах. Проте, рішенням №76 від 30.03.2021 року ГУ ПФУ у Вінницькій області відмовило у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки у позивача відсутній необхідний пільговий стаж роботи зі шкідливими та важкими умовами праці за Списком № 2, передбачений п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Як зазначає ОСОБА_1 07.05.2021 року він повторно звернувся до відповідача із відповідною заявою, надавши уточнюючі довідки, однак листом № 0200-0209-8/35203 від 08.06.2021 року відповідач повторно відмовив у призначенні пенсії.

На переконання позивача, такими діями та рішенням № 76 від 30.03.2021 року ГУ ПФУ у Вінницькій області порушує його законні права та інтереси.

Ухвалою суду від 26.07.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Окрім того, надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Також даною ухвалою витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії документів, які сталі підставою для прийняття рішення №76 від 30.03.2021 року про відмову в призначенні пенсії за віком.

10.08.2021 року ГУ ПФУ у Вінницькій області подано до суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Свою позицію мотивує тим, що при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах обов`язковою умовою є підтвердження спеціального стажу уточнюючими довідками відповідного зразка підприємств або організацій про пільговий характер роботи. Так, до пільгового стажу не зараховано наступні періоди роботи:

- з 24.08.1981 року по 01.09.1981 року, оскільки відсутній запис про звільнення Позивача з роботи, згідно Інструкції №58;

- з 11.07.1990 року по 15.11.1992 року, оскільки відсутня інформація про результати атестації робочих місць за умовами праці за професією тракторист;

- з 11.07.1990 року по 03.06.2002 року, оскільки відсутня інформація про результати атестації робочих місць за умовами праці.

Таким чином, згідно наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу страховий стаж ОСОБА_1 становить 32 років 2 місяці, тоді як пільговий стаж необхідний для призначення пенсії за віком на пільгових умовах - відсутній.

Враховуючи вищезазначене, Головне управління вважає рішення №76 від 30.03.2021 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 27.09.2021 року вирішено витребувати у ГУ ПФУ у Вінницькій області та зобов`язати надати суду у 5-денний строк з моменту отримання даної ухвали належним чином засвідченні копії документів, які стали підставою для прийняття рішення від 30.03.2021 року №76 та інформацію щодо того, які саме періоди зараховані до пільгового стажу ОСОБА_1 на момент звернення останнього до суду, а також які саме періоди не зараховані та всі наявні документи, які слугували підставою для зарахування або ж не зарахування періодів роботи ОСОБА_1 до його пільгового стажу.

04.10.2021 року відповідачем надано витребувані судом докази.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 24.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу із заявою за призначенням / перерахунок пенсії.

За результатами розгляду заяви, ГУ ПФУ у Вінницькій області прийнято рішенням від 30.03.2021 року №76, у якому вказано, що при обчислені загального страхового стажу не враховано уточнюючі довідки про пільговий характер роботи: №21, №22 від 17.03.2021 року та №14 від 12.03.2021 року, видані філією "Вінницький спецкар`єр" ДП "Західдорвибухпром" ВАТ "Державна АК "Автомобільні дороги України", з огляду на оформлення їх неналежним чином, зокрема у зв`язку з відсутністю ПІБ та підпису другої посадової особи - головного бухгалтера. Заявником також долучені накази про результати атестації робочих місць по підприємству: №22-К від 14.12.1994 року (згідно наявної уточнюючої довідки №21 від 17.03.2021року (дана атестація є первинною), №29-Х від 05.05.2008 року. Також заявником надано довідки про те, що в період з 1993 року по 1994 року та з 1997 року по 1999 року підприємство працювало неритмічно та табель виходу на роботу заявника, в якому відображаються відомості про фактично відпрацьовані ним дні із зайнятістю протягом повного робочого дня на роботах зі шкідливими умовами праці. Проте, відомості про режим робота підприємства відсутні.

Окрім того, у рішенні зазначено, що згідно наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу страховий стаж заявника становить 32 роки 2 місяці. Пільговий стаж роботи за Списком №2 - відсутній.

Враховуючи вищезазначене, відповідач вирішив відмовити ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до частини 2 пункту 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з огляду на відсутність необхідного стажу роботи зі шкідливими та важкими умовами праці.

У подальшому 07.05.2021 року позивач повторно звернувся до Відділу обслуговування громадян № 7 (м. Липовець) ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою за призначенням / перерахунок пенсії.

Рішенням від 12.05.2021 року №76 ГУ ПФУ у Вінницькій області відмовило позивачу у призначенні пенсії та зазначило, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 32 роки 02 місяці 1 день. Пільговий стаж становить 8 років 02 місяці 11 днів.

Окрім того, за результати розгляду документів, доданих до заяви до страхового стажу не зараховано період з 24.08.1981 року по 31.08.1991 року, оскільки відсутній запис про звільнення. Для зарахування періоду з 24.08.1981 року по 31.08.1991 року необхідно надати уточнюючу довідку про періоди роботи, видану підприємством на якому позивач працювали на підставі первинних документів за час виконання роботи.

Окрім того, до пільгового стажу не зараховано періоди:

- з 11.07.1990 року по 15.11.1992 року, оскільки відсутня інформація про результати атестації робочих місць за умовами праці за професією тракторист;

- з 15.12.1999 року по 03.06.2002 року, оскільки відсутня інформація про результати атестації робочих місць за умовами праці.

Не погоджуючись із рішенням від 30.03.2021 року про відмову у призначенні пенсії за віком, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним відносинам, суд виходив з такого.

Згідно з нормою статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України №1058-IV від 09.07.2003 року "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV), який набрав чинності 01.01.2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ).

Відповідно до пункту "б" статті 13 Закону № 1788-XII, на пільгових умовах право на пенсію за віком незалежно від місця останньої роботи мають працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах зі шкідливими і важкими умовами праці, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Аналогічна за змістом норма статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачає, що право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

На пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

За приписами статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 за спірні періоди простежуються наступні відомості про трудову діяльність останнього:

- 18.04.1988 року переведений на посаду машиніста бульдозера по 3 розряду гірничого відрізку Вінницького спецкар`єр;

- 15.11.1989 року переведений машиністом бульдозера 4 р. Т-330 гірничого відрізку Турбівського гірнодробильного цеху;

- 10.07.1990 року переведений трактористом по третьому розряду транспортного відрізку спецкар`єру;

- 01.02.1991 року переведений трактористом третього розряду трактора Т-40М Турбівського гірнодробильного цеху;

- 16.11.1992 року переведений машиністом бульдозера 4 розряду Турбівського гірнодробильного цеху;

- 16.02.1993 року переведений машиністом бульдозера Т-330 5 розряду гірничого відрізку Турбівського гірнодробильного цеху;

- 03.06.2002 року звільнений за скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Водночас з рішення відповідача від 30.03.2021 року вбачається, що у позивача відсутній стаж, який дає право на призначення пенсії відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому відмовляючи у зарахуванні вищезазначених періодів роботи ОСОБА_1 на посадах тракториста, машиніста бульдозера ГУ ПФУ у Вінницькій області посилається на відсутність в уточнюючих довідках про пільговий характер роботи: №21, №22 від 17.03.2021 року та №14 від 12.03.2021 року, виданих Філією "Вінницький спецкар`єр" ДП "Західдорвибухпром" ВАТ "Державна АК "Автомобільні дороги України" ПІБ та підпису другої посадової особи - головного бухгалтера. Окрім того, відповідач вказує, що наказ про результати атестації робочих місць по підприємству: №22-К від 14.12.1994 року згідно наявної уточнюючої довідки №21 від 17.03.2021 року дана атестація є первинною.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.11.2005 року № 383 затверджено Порядок застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах (далі - Порядок № 383).

Пунктом 1 цього Порядку визначено, що він регулює застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників (далі - Списки) при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до підпунктів "а", "б" статті 13 та статті 100 Закону № 1788-XII.

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку № 383 під повним робочим днем слід уважати виконання робіт в умовах, передбачених Списками, не менше 80 відсотків робочого часу, установленого для працівників даного виробництва, професії чи посади, з урахуванням підготовчих, допоміжних, поточних ремонтних робіт, пов`язаних з виконанням своїх трудових обов`язків.

При визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992 року.

Системний аналіз наведених норм свідчить, що право на пільгову пенсію мають особи, зайняті повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, за списками виробництв, робіт, професій, посад і показників, чинними у період такої роботи. При цьому, для періоду роботи до 21.08.1992 року зараховується весь стаж роботи на відповідних посадах, зазначених у Списках, за умов підтвердження умов праці, а з 21.08.1992 року період роботи на посадах, зазначених у Списках та за наслідками атестації робочих місць.

Так, у спірний період були чинними наступні Списки виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, які затверджені:

- постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 року № 1173;

- постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 року № 10 (з 1 січня 1992 року);

- постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 року № 162 (з 11 березня 1994 року);

- постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 року № 36 (з 16 січня 2003 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 48 КЗпП України, ст. 62 Закону № 1788-XII та пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 10 Порядку № 383 визначено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку № 637.

Відповідно до положень пунктів 3, 20 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Отже, системний аналіз наведених правових норм вказує на те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, зокрема щодо зайнятих посад, характеру виконуваної роботи трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

В даному випадку судом встановлено, що в періоди роботи позивача "трактористом", "машиністом бульдозера", діючими у ці періоди Списками передбачено відповідні посади. При цьому відповідачем не ставиться під сумнів приналежність останніх до Списку №2 та відповідно наявність права в особи, яка займала працювала за такою посадою, на призначення пенсії на пільгових умовах.

Окрім того, на переконання суду, записи у трудовій книжці серії НОМЕР_2 містять чіткі відомості щодо роботи позивача на посадах тракториста, машиніста бульдозера у спірних періодах.

При цьому, суд враховує, що після прийняття ГУ ПФУ у Вінницькій області рішення від 30.03.2021 року №76 позивач повторно звернувся із заявою від 07.05.2021 року, у відповідь на яку сторона відповідача листом від 08.06.2021 року №0200-0209-8/35203 повідомила, що відповідно до рішення від 12.05.2021 року №76 пільговий стаж ОСОБА_1 становить 8 років 02 місяці 11 днів. Окрім того, таким листом визначено періоди стажу, які після перегляду документів ОСОБА_1 не зараховано ГУ ПФУ у Вінницькій області до стажу, який дає право на пільгове пенсійне забезпечення, а саме: з 11.07.1990 року по 15.11.1992 року та з 15.12.1999 року по 03.06.2002 року.

Водночас із наданої ГУ ПФУ у Вінницькій області інформації, на виконання ухвали суду від 27.09.2021 року, вбачається, що до стажу за Списком №2 зараховано періоди роботи ОСОБА_1 з 18.04.1988 по 10.07.1990 року, з 11.07.1990 року по 31.12.1991 року, з 01.01.1992 року по 16.11.1992 року та з 17.11.1992 року по 08.02.1998 року. Отже, стаж позивача, який дає право на призначення пільгової пенсії становить 9 років 9 місяців 23 дні.

Відтак, судом з матеріалів справи встановлено, що спірним залишився лише період з 09.02.1998 року по 03.06.2002 року, який відповідно до рішення про відмову у призначенні пенсії від 12.05.021 року №76 не підлягає зарахуванню з огляду на відсутність інформації про результати атестації робочих місць за умовами праці.

З приводу таких доводів відповідача, суд зазначає наступне.

Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 року № 442, (далі - Порядок №442) та розробленими на виконання цієї постанови Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України від 01.09.1992 № 41 (далі також - Методичні рекомендації).

Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 442 та підпунктом 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Атестація робочих місць відповідно до Порядку № 442 та Методичних рекомендацій передбачає: установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці; санітарно-гігієнічне дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці; комплексну оцінку факторів виробничого середовища і характеру праці на відповідність їхніх характеристик стандартам безпеки праці, будівельним та санітарним нормам і правилам; установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією; обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці; визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу у несприятливих умовах; складання переліку робочих місць, виробництв, професій та посад із пільговим пенсійним забезпеченням працівників; аналіз реалізації технічних і організаційних заходів, спрямованих на оптимізацію рівня гігієни, характеру і безпеки праці.

Відповідно до пунктів 8 та 9 Порядку № 442 відомості про результати атестації робочих місць заносяться до карти умов праці, форма якої затверджується Мінсоцполітики разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.

Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо. Водночас особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку №2, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку №442, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.03.2020 року у справі № 398/2728/16-а та № 678/65/17.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року у справі №520/15025/16-а сформулювала правовий висновок, згідно з якою особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, відповідно до пункту "б" статті 13 Закону №1788-XII. Цей висновок є також застосовним і щодо осіб, зайнятих на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №1.

При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

З огляду на викладене, відсутність відомостей про атестацію робочого місця позивача не може мати наслідком позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах у зв`язку із незарахуванням до пільгового стажу періоду роботи на підприємстві, відомості про атестацію робочого місця на якому відсутні.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем протиправно не зараховано до пільгового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 09.02.1998 року по 03.06.2002 року, тому дії пенсійного органу щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах є протиправними та порушують гарантоване державою право особи на пенсійне забезпечення.

Разом із тим, суд зазначає, що відповідач двічі відмовляв в призначенні пенсії позивачу, а саме: рішенням від 30.03.2021 року №76 про відмову у призначенні пенсії за віком та рішенням від 12.05.2021 року №76 про відмову у призначенні пенсії.

Разом із тим, суд вважає за необхідне, керуючись статтею 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог, оскільки це є необхідним для повного захисту прав, свобод та інтересів позивачки, про захист яких вона просить.

Так, згідно з частиною 2 вказаної норми, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому, вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Вказане підтверджується роз`ясненням поняття "виходу за межі позовних вимог", наведеним у постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року "Про судове рішення". Так, відповідно до пункту третього цієї постанови, виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відтак, керуючись положеннями частини 2 статті 9 КАС України, суд вважає можливим вийти за межі заявлених позовних вимог та з метою ефективного захисту порушених прав позивача визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України від 30.03.2021 року №76 про відмову у призначенні пенсії за віком та рішенням від 12.05.2021 року №76 про відмову у призначенні пенсії.

Щодо позовної вимоги зобов`язального характеру, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи жінкам (редакція відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року № 1-р/2020).

Водночас в силу положень пункту другого частини другої статті 114 Закону № 1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, з 23.01.2020 року в Україні існують два закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком № 2, а саме: пункт "б" статті 13 Закону № 1788-XII у редакції до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII та пункт 2 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 року № 2148-VIII.

При цьому, визначаючись щодо дати з якої позивачу підлягає призначенню пенсія, суд зауважує, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: - пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Так, з копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_1 виповнилось 55 років - ІНФОРМАЦІЯ_1 , у свою чергу, із заявою про призначення пенсії останній звернувся 24.03.2021 року (тобто в межах трьохмісячного терміну), відтак, пенсія підлягає призначенню позивачу з 25.02.2021 року (з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку), а не з 24.03.2021 року, як вказує сторона позивача.

Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання ГУ ПФУ у Вінницькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах з 25.02.2021 року відповідно до пункт 2 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

В той же час, положеннями частини 3 статті 139 КАС України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, позовні вимоги задоволено частково, то, на переконання суду, з відповідача підлягає стягненню 681,00 грн., сплаченого позивачем судового збору, що є сумою пропорційною до обсягу задоволених позовних вимог.

Окрім того, за змістом позову позивач просить стягнути з відповідача всі витрати пов`язані з розглядом справи, у тому числі витрати на правову допомогу у розмірі 2700,00 грн.

З приводу зазначеного суд вказує, що відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до частини першої, другої статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною третьою статті 134 КАС України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частин 4 та 5статті 134 КАС України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною згодою. Без сумніву, суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

При цьому, як зазначалося вище, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої винесено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений час адвокатом, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначені суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації сторін, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інші витрати, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу стороною позивача надано договір про надання правової допомоги від 11.07.2021 року №40/а, акт приймання-передачі наданих послуг від 13.07.2021 року, квитанцію №40 від 13.07.2021 року на суму 2700,00 грн., яка виписана адвокатом Власюком А.В.

Як видно з матеріалів справи, 11.07.2021 року між позивачем ОСОБА_1 (далі - Клієнт) та адвокатом Власюком А.В. (далі - Адвокат) укладено договір про надання правової допомоги.

Відповідно до п. 1.1 вищезазначеного договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Адвокат зобов`язується надати Клієнту консультаційні та юридичні послуги щодо захисту (представлення) інтересів останнього в органах державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків та у суді. З усіма передбаченими процесуальним законодавством України правами.

Пунктом 2.2 договору визначено перелік наданих юридичних послуг, виконаних робіт та їх фіксований розмір:

1. Консультація - 200 грн.,

2. Адвокатський запит - 350 грн.,

3. Складення позовної заяви з додатками - 2500 грн.,

4. Участь у судовому засіданні з розрахунку одна судове засідання - 650 грн.

Разом оплачено готівкою по квитанції 2700 грн.

У свою чергу, в акті приймання-передачі наданих послуг вказано, що Клієнт визнає, що договір про надання правової допомоги №40/а належним чином виконано адвокатом під час надання консультації, складення позовної заяви з додатками та представлення інтересів у Вінницькому окружному адміністративному суді в подальшому.

Відповідно до квитанції №40 від 13.07.2021 року ОСОБА_1 сплачено Власюком А.В. гонорар у розмірі 2700 грн. за консультацію та складення позовної заяви з додатками.

Відтак, враховуючи фіксовані ціни за надання адвокатом послуг та виконання робіт встановлено, що сума 2700 грн. сформована у зв`язку з складенням позовної заяви з додатками (2500 грн.) та надання консультації (200 грн).

Отже, витрати позивача у розмірі 2700 грн. на професійну правничу допомогу підтверджуються належними і допустимими доказами та є співмірними зі складністю справи.

Водночас з огляду на часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 1800 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ у Вінницькій області.

Керуючись ст.ст.73-77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 263, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №76 від 30.03.2021 року про відмову у призначені пенсії за віком ОСОБА_1 .

Вийти за межі позовних вимог. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №76 від 12.05.2021 року про відмову у призначені пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах з 25.02.2021 року відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України № 1058-IV від 09.07.2003 року "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області судовий збір у сумі 681,00 грн. (шістсот вісімдесят одна гривня нуль копійок) та витрати на правничу допомогу в розмірі 1800,00 грн. (одна тисяча вісімсот гривень нуль копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, ).

Рішення суду в повному обсязі сформовано: 05.10.2021 року.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна