Справа № 120/4594/21-а
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2021-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/4594/21-а

Головуючий у 1-й інстанції: Альчук М.П.

Суддя-доповідач: Драчук Т. О.

04 жовтня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Ватаманюка Р.В. Полотнянка Ю.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

12 травня 2021 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у невиплаті недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 та допомоги на поховання ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області виплатити недоотриману пенсію ОСОБА_2 за період з червня 2016 року по грудень 2020 року, в сумі 206512,50 грн;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області виплатити допомогу на поховання ОСОБА_2 у розмірі 11096,26 грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у визнанні протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, що полягає у невиплаті ОСОБА_1 недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 та у частині відмови у зобов`язанні Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсію ОСОБА_2 за період з червня 2016 року до грудня 2020 року у сумі 206 512,50 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що згідно ст. 52 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено фактично 2 обов`язкові умови:

-виплата недоотриманої пенсії здійснюється членам сім`ї померлої особи, які проживали разом з пенсіонером на момент смерті;

-члени сім`ї повинні звернутися за виплатою протягом 6 місяців з моменту смерті.

Апелянт вказує, що позивачем виконано обидві умови та надано до пенсійного органу документи, які підтверджують родинні стосунки (доньки та матері), проживання однією сім`єю за однаковою адресою із померлою, а також додаткова копія свідоцтва про смерть, де вказано місце смерті.

Також, щодо відсутності належних та обґрунтованих доказів, які б свідчили, що на момент смерті позивач дійсно проживала з померлою, апелянт посилається на те, що належним доказом, який підтверджує місце проживання, враховуючи момент смерті ОСОБА_2 , є копія паспорту, в якій зазначено місце державної реєстрації місця проживання.

На думку апелянта, відсутність факту спільного проживання, про що вказано в рішенні суду першої інстанції, спростовується наявними матеріалам справи, зокрема, копією паспорта.

Крім того, до апеляційної скарги апелянтом долучено копію листа Пенсійного фонду України, в якому надано роз`яснення п. 2.22 Порядку 22-1, з якого вбачається, що документом, який засвідчує місце проживання особи є паспорта або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Отже, апелянт вважає, що наявний у паспорті громадянина України штамп реєстрації місця проживання особи за відповідною формою є достатнім доказом факту спільного місця проживання позивача з померлою ОСОБА_2 .

Також, апелянт вважає, що суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про можливість отримання невиплаченої пенсії померлої особи лише у порядку спадкування, при цьому помилково не застосував до спірних правовідносин положення статті 52 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та статті 1227 Цивільного кодексу України, якими прямо передбачено порядок виплати недоотриманої пенсії померлої особи членам сім`ї, які проживали разом із померлою, до входження невиплаченої пенсії до складу спадщини.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду - скасувати в частині, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 та померла ОСОБА_2 відповідно до довідок № 501000194, 501000192 від 29.10.2015 року є внутрішньо переміщеними особами із зазначеним фактичним місцем проживання по АДРЕСА_1 .

Померла ОСОБА_2 перебувала на обліку у відділі обслуговування громадян № 9 управління обслуговування громадян головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

02.03.2021 року Центрально-міським районним у місті Кривому Розі відділом реєстрації цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції видано свідоцтво серії НОМЕР_1 про смерть ОСОБА_2 від 30.12.2020 року у м. Торез Донецької області.

17.03.2021 року позивач через адвоката, звернулась до управління Пенсійного фонду у Вінницькій області із заявою про надання довідки про розміри нарахованої та виплаченої пенсії померлої ОСОБА_2 з 01.01.2016 року до 30.12.2020 року та виплату нарахованої, але не виплаченої пенсії. Також просила здійснити виплату допомоги на поховання.

Листом від 24.03.2021 №0200-0401-8/19249 відповідач повідомив, що для одержання допомоги на поховання, позивачу необхідно самостійно звернуться на адресу управління з оригіналами документів.

Також в листі пенсійного органу від 24.03.2021 №0200-0401-8/19335 зазначено, що факт проживання позивача разом з померлою особою не встановлено, оскільки фактичне місце проживання позивача згідно довідки від 29.10.2015 року № 501000192 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, значиться с. Махаринці Козятинського районну Вінницької області, а в свідоцтві про смерть, значиться що місце смерті ОСОБА_2 м. Торез Донецька область.

Позивач, не погоджуючись з бездіяльністю пенсійного органу щодо не виплати належних позивачу виплат, звернулась до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову в оскаржуваній частині суд першої інстанції виходив з того, що до матеріалів справи позивачем не було надано жодного доказу, який би свідчив про відкриття спадщини, не надано доказів того, що сума недоотриманої пенсії померлої входить до складу спадщини та більше того не надано жодних доказів, що позивач на момент смерті ОСОБА_2 дійсно проживала разом із померлою.

В свою чергу, суд першої інстанції вказав, що позивач до матеріалів справи надано лише копії паспортів та довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, які лише свідчать про спільну реєстрацію в м. Торез та с. Махаринці, що в свою чергу не є достатнім доказом спільного проживання позивача зі своєю матір`ю на момент її смерті.

Враховуючи вказане, суд першої інстанції вказав про відсутність підстав у пенсійного органу стверджувати про спільне проживання померлої ОСОБА_2 та позивача, а відтак відмова у виплаті недоотриманої пенсії померлої є правомірною та такою, що ґрунтується на нормах чинного законодавства.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що за наведеними у позовній заяві обґрунтуванням адміністративного позову, підстави для задоволення позовних вимог у частинні виплати ОСОБА_1 недоотриманої пенсії ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Відмовляючи в частині позовної вимоги про виплату допомоги на поховання ОСОБА_2 , суд першої інстанції вказав, що до пенсійного ооргану звернулась особа, яка не здійснювала поховання ОСОБА_2 , та більше того, якою не було підтверджено особу як заявника (не надано документи, які посвідчують особу адвоката). Також належним чином не було підтверджено повноваження, як адвоката Павлової О.М., щодо представництва позивача в державних органах.

Відтак, суд вказав, що управління правомірно відмовило ОСОБА_1 у виплаті допомоги на поховання.

Крім того, відповідач під час розгляду справи довів та підтвердив правомірність відмови у виплаті позивачеві допомоги на поховання її матері, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог в даній частині відсутні.

У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту прохальної частини апеляційної скарги встановлено, що апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у визнанні протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, що полягає у невиплаті ОСОБА_1 недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 та у частині відмови у зобов`язанні Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсію ОСОБА_2 за період з червня 2016 року до грудня 2020 року у сумі 206 512,50 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржувалось в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання виплатити допомогу на поховання ОСОБА_2 у розмірі 11096,26 грн., в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7 , відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з огляду на наступне.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону № 1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Статтею 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною першою статті 1227 Цивільного кодексу України визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Слід також зазначити, що відповідно до частини першої статті 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Питання виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера врегульовані статтею 52 Закону № 1058-IV.

Згідно частини 1-3 статті 52 Закону України №1058 встановлено, що сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну.

У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Вищевказана норма закону кореспондується зі статтею 91 Закону України від 05 листопада 1999 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення», згідно якої суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. При зверненні кількох членів сім`ї належна їм сума пенсії ділиться між ними порівну. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшли не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера. У разі смерті пенсіонера його сім`ї або особі, яка здійснила похорон, виплачується допомога на поховання в розмірі двомісячної пенсії.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно з п. 1.1 розд. І Порядку 22-1 подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що затверджений постанова правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року № 22-1 заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування.

Відповідно до п. 2.16 розд. ІІ Порядку 22-1 за документ, що засвідчує родинні стосунки, приймаються паспорт, свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, а також рішення суду.

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку № 22-1).

Відповідно до п.2.26 розд. ІІ Порядку 22-1, для виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається свідоцтво про смерть, документи, які підтверджують родинні стосунки, документ, що посвідчує особу заявника.

Непрацездатними членами сім`ї, зазначеними у частині другій статті 36 Закону, подаються документи, які засвідчують, що вони перебували на утриманні померлого пенсіонера.

Члени сім`ї надають паспорт або інші документи, які підтверджують проживання з пенсіонером на день його смерті.

Для виплати недоотриманої пенсії, яка ввійшла до складу спадщини, у зв`язку з відсутністю членів сім`ї або в разі незвернення ними за виплатою вказаної суми протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається документ, що посвідчує особу заявника, свідоцтво про смерть, свідоцтво про право на спадщину.

Отже, згідно з наведеними приписами чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суми недоотриманої пенсії виплачуються членам сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 Закону України №1058, якщо відповідне звернення надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера, а вразі відсутності членів сім`ї, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в шестимісячний строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Абзацом першим частини другої, частиною четвертою статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Члени сім`ї - особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, у тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі (абзац шістнадцятий частини першої статті 1 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції»).

Судом встановлено, що свідоцтвом про народження ОСОБА_3 ( ОСОБА_1 ) серії НОМЕР_2 , дата видачі 21.02.1985, підтверджується, що її матір`ю є ОСОБА_2 .

Колегія суддів зауважує, що факт того, що померла ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 відповідачем не оспорюється.

Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що 17.03.2021 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з заявою про надання довідки про розмір нарахованої та виплаченої пенсії ОСОБА_2 з 01.01.2016 по 30.12.2020, а також виплатити нараховану, але не виплачену пенсію ОСОБА_1 .

Листом відповідача від 24.02.2021 позивачу повідомлено, що факт проживання померлої ОСОБА_2 на день смерті з позивачем ОСОБА_1 не підтверджується, оскільки згідно довідки від 29.010.2015 №501000192 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичне місце проживання ОСОБА_1 є с. Махаринці, Козятинського району, Вінницької області, а в свідоцтві про смерть ОСОБА_2 зазначено, що місцем смерті є м. Торез, Донецької області.

Тобто, аналізуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що підставою для відмови пенсійного органу у виплаті недоотриманої пенсії померлої є непідтвердження факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно копії паспорту ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 зареєстрованим місцем проживання є АДРЕСА_2 .

При цьому, зі змісту довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 29.10.2015 № 501000194 вбачається, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 є АДРЕСА_2 , а фактичним місцем проживання є АДРЕСА_3 . Згідно відомостей, зазначених в даній довідці, вона діє безтерміново з 26.10.2016.

Також, судом встановлено, що копією паспорту ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 підтверджується реєстрація місця проживання за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 29.10.2015 № 501000192 зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 , а фактичним місцем проживання є АДРЕСА_3 . Згідно відомостей, зазначених в даній довідці, вона діє безтерміново з 26.10.2016.

Зі змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції вбачається, що підставою відмови в задоволенні адміністративного позову зазначено про відсутність доказів, які б свідчили, що на момент смерті позивач дійсно проживала з померлою ОСОБА_2 .

При цьому, в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що належним документом, який підтверджує факт спільного проживання є паспорт громадянина України. Крім того, про факт спільного проживання також свідчить довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивача та померлої ОСОБА_2 .

Колегія суддів, враховуючи положення абз. 3 п.2.26 розд. ІІ Порядку 22-1, згідно якого члени сім`ї надають паспорт або інші документи, які підтверджують проживання з пенсіонером на день його смерті, не погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність доказів проживання позивача разом із померлою ОСОБА_2 , оскільки копії паспортів та копії довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свідчать про єдину адресу місце реєстрації та місця проживання.

Крім того, колегія суддів зазначає, що зазначення в свідоцтві про смерть ОСОБА_2 місця смерті м. Торез, Донецької області, не спростовує відомості щодо спільного зареєстрованого та фактичного місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Також, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем до матеріалів справи не надано доказів відкриття спадщини та доказів того, що сума недоотриманої пенсії померлої входить до складу спадщини, оскільки згідно ч. 2 ст. 1220 Цивільного кодексу України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Отже, звернення позивача з заявою про виплату недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 з наданням свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто з моменту смерті ОСОБА_2 , свідчить про дотримання позивачем положень ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», враховуючи норми ст. 1227 Цивільного кодексу України, та наявність підстав для виплати недоотриманої пенсії померлої особи.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини під час розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті недоотриманої пенсії ОСОБА_2 , оформленої листом від 24.03.2021 №0200-0401-8/19335.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Враховуючи встановлені обставини справи щодо наявності у позивача права на виплату недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 а також положення ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», колегія суддів приходить до висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторного розгляду заяву ОСОБА_1 про виплату недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції в даній справі.

У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

При цьому, згідно ч. 2 ст. 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, при розгляді справи судом першої інстанції не надано оцінку усім обставинам у справі, що мають значення для її вирішення, а тому рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції належить скасувати та прийняти нове рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Щодо вимоги апеляційної скарги стосовно стягнення судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги, суд прийшов до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та прийняття в цій частині нової постанови про часткове задоволення позовної вимоги, колегія суддів вважає, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 підлягає судовий збір в сумі 5 162 грн. 80 коп. ( за звернення до суду з позовом щодо оскаржуваної вимоги судовий збір в сумі 2065,13 грн. та за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в частині оскаржуваної позовної вимоги судовий збір в сумі 3097,69 грн.).

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про понесені позивачем витрати на надання правової допомоги, визначених ч. 4 ст. 134 КАС України, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення витрат на правову допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, що полягає у невиплаті ОСОБА_1 недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсію ОСОБА_2 за період з червня 2016 року по грудень 2020 року в сумі 206 512,50 грн.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позовну вимогу задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті недоотриманої пенсії ОСОБА_2 .

Зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.03.2021 щодо виплати недоотриманої пенсії ОСОБА_2 та прийняти рішення з урахуванням висновків суду у цій справі.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір у розмірі 5 162 (п`ять тисяч сто шістдесят дві) грн. 83 коп.

В решті рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Ватаманюк Р.В. Полотнянко Ю.П.