Справа № 640/8196/20
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2021-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8196/20 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 жовтня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Єгорової Н.М.,

Федотова І.В..,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про сплату боргу від 10 лютого 2020 року №Ф-2242-16;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині здійснення відповідного коригування в інформаційній системі органу Головного управління даних інтегрованої картки платника за реєстраційним номером та зобов`язати відповідача виконати покладені на нього законодавством обов`язки, зокрема, щодо коригування в інформаційній системі Головного управління даних інтегрованої картки платника за реєстраційним номером , в тому числі забезпечити відображення результатів судового оскарження вимоги шляхом внесення до ІКП позивача запису про скасування такої вимоги в судовому порядку та подальше не відображення в ІКП позивача облікових показників щодо донарахування суми заявленого у вимозі боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 21 822,44 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2021 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про сплату боргу від 10 лютого 2020 року №Ф-2242-16;

- визнано протиправною бездіяльність відповідача в частині здійснення відповідного коригування в інформаційній системі органу Головного управління даних інтегрованої картки платника за реєстраційним номером ;

- зобов`язано відповідача виконати покладені на нього законодавством обов`язки, зокрема, щодо коригування в інформаційній системі Головного управління даних інтегрованої картки платника за реєстраційним номером , в тому числі забезпечити відображення результатів судового оскарження вимоги шляхом внесення до ІКП позивача запису про скасування такої вимоги в судовому порядку. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить змінити та скасувати вказане судове рішення в частині позовних вимог, викладених у заяві про уточнення позовних вимог, та відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд безпідставно не задовольнив позовні вимоги у редакції уточнених позовних вимог та необґрунтовано не вирішив питання стягнення витрат на правову допомогу.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві 10 лютого 2020 року прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2242-16, згідно якої позивачу визначено суму недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 21822,44 грн.

Не погоджуючись з такою вимогою позивач звернувся зі скаргою до Державної податкової служби України.

Рішенням Державної податкової служби України від 26 березня 2020 року №10981/6/99-00-08-06-01-06 скаргу позивача залишено без задоволення, а оскаржувану вимогу без змін.

Не погодившись з таким рішенням, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності прийняття спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 10 лютого 2020 року за № Ф-2242-16, відповідач суду не надав, факт нарахування позивачем єдиного внеску згідно наданих доку суду документів документів не спростував.

Також суд першої інстанції вказав, що контролюючий орган зобов`язаний забезпечити відображення результатів судового оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) шляхом внесення до ІКП запису про скасування вимоги в судовому порядку та невідображення в ІКП облікових показників щодо донарахування сум. Проте, контролюючим органом протиправно в ІКП ОСОБА_1 не відображено (не відкориговано), відповідно до судового рішення в адміністративній справі №826/7571/17 суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у зв`язку з чим в ІКП позивача станом на 10 лютого 2020 року значиться заборгованість у ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 21822,44 грн., щодо якої, відповідно, протиправно складено оскаржувану вимогу.

Щодо вимоги з приводу подальшого не відображення в ІКП позивача облікових показників щодо донарахування суми заявленого у вимозі боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 21822,44 грн., суд першої інстанції вказав, що ця вимога заявлена на майбутнє, а відтак задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у стягненні витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції зазначив, що до матеріалів справи не додано копію квитанції, платіжного доручення, корінця прибуткового касового ордера адвоката передачу коштів адвокату.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає.

Щодо заяви про уточнення позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2020 року було відкрите спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

Позивач подав 03 вересня 2020 року заяву про уточнення позовних вимог, у якій виклав позовні вимоги у новій редакції, змінивши таким чином предмет та підстави позову.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 44 КАС учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Частиною першою статті 47 КАС передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

За правилами статті 262 КАС розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відтак, ураховуючи, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження не передбачає проведення підготовчого засідання та у даному випадку справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) згідно з ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2020 року, то зважаючи на приписи процесуального закону позивач мав право подати письмову заяву про зміну (уточнення) предмета позову протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі, як-то визначено частиною третьою статті 262 КАС України, а саме до 22 травня 2020 року.

Аналогічну позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постанові від 30.08.2021 по справі № 520/11672/19.

Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Від наведених вище правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду у відповідності до статті 346 КАС не відступала, а тому підстав для їх неврахування при вирішенні даного спору немає.

Як зазначалося вище, зазначену заяву позивач подав 03 вересня 2020 року, тобто з порушенням встановленого КАС строку.

Згідно частин першої, четвертої статі 121 КАС суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Колегія суддів наголошує, що разом із заявою про уточнення позовних вимог позивачем не було подано заяви про поновлення строку подання такої заяви та не вказано поважних причин, які унеможливили уточнення позовних вимог у встановлений законом строк.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на строки подання відзиву на позовну заяву, фактичну дату отримання позивачем відзиву, невстановлення судом строку для подання відповіді на відзив, колегія суддів відхиляє, оскільки наведені обставини не впливають на строк, протягом якого може бути подана заява про зміну предмету та підстав позову (уточнення позовних вимог).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правомірно не врахував зміну позивачем підстав та предмету позову згідно поданої ним заяви про уточнення позовних вимог. З цих підстав відхиляються судом апеляційної інстанції також доводи і вимоги апеляційної скарги, які стосуються по суті вимог вказаної заяви.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог «на майбутнє».

Як зазначалося, позивач, окрім іншого, просив зобов`язати відповідача у подальшому не відображати в ІКП позивача облікових показників щодо донарахування суми заявленого у вимозі боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 21822,44 грн.

За змістом частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, поряд з цим, суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє. Це, окрім іншого, пов`язано із тим, що встановити факт порушення прав у майбутньому за даних обставин об`єктивно не можливо. У суду наразі відсутні підстави вважати, що права позивача дійсно будуть порушені у майбутньому відповідачем.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, суд першої інстанції діяв правомірно.

Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно частини третьої статті 139 КАС при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до статті 134 КАС витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС).

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині третій статті 134 КАС, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя статті 134 КАС).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС).

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на обґрунтування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до суду першої інстанції було надано: копію договору про надання правової (правничої) допомоги №6-04/20 від 06 квітня 2020 року, копію додатку 1 до договору «Розмір та умови оплати правової допомоги та витрат на її надання відповідно до пункту 6.3 Договору», копію акта №1 про надання правової (правничої) допомоги від 09 квітня 2020 року, копію акта №2 про надання правової (правничої) допомоги від 31 серпня 2020 року, акта №3 про надання правової (правничої) допомоги від 01 вересня 2020 року.

Відмовляючи у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції вказав на відсутності копії квитанції, платіжного доручення, корінця прибуткового касового ордера адвоката передачу коштів адвокату, а також і доказу в підтвердження статусу адвоката Махина Максима Васильовича, який надавав правову (правничу) допомогу.

Судова колегія зазначає, що КАС у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.

На переконання колегії суддів, зазначені норми (ст.ст. 134, 139) були введені в КАС з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів-суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

Зважаючи на положення частини сьомої статті 139 КАС, суд апеляційної інстанції інстанції констатує помилковість посилання суду першої інстанції у якості аргументу для відмови в задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення на відсутність документа про оплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу, адже у договорі про надання правової допомоги сторони узгодили, що клієнт (позивач) зобов`язаний сплатити гонорар після завершення судового розгляду (після винесення рішення судом першої або апеляційної інстанції).

Аналогічну позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постановах від 26.06.2019 у справі №813/481/18, від 21.01.2021 у справі №280/2635/20.

Посилаючись на відсутність доказів на підтвердження статусу адвоката, яким надавали відповідні послуги, враховуючи відсутність прямої законодавчої вимоги про надання таких доказів, суд першої інстанції не вжив жодних заходів щодо офіційного з`ясування обставин справи та не витребував й не запропонував позивачу надати відповідні документи, які б підтвердили або спростували ці обставини.

Враховуючи викладене, оскільки відповідне свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю було надано до суду апеляційної інстанції після відповідної вказівки в оскаржуваному рішенні, то колегія суддів вважає, суд першої інстанції передчасно відмовив у відшкодуванні витрат позивача з цих підстав.

Вирішуючи питання розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів враховує, що послуги з вивчення законодавства про ЄСВ продубльовано у всіх трьох актах (по 0,5 год), послуги з дослідження відзиву відповідача продубльовано у актах №№2, 3 (по 0,5 год), у зв`язку із чим обсяги витраченого адвокатом часу на надання повторюваних послуг (в обсязі 1,5 год) не враховуються судом. Також суд вважає такими, що не підлягають відшкодуванню витрати адвоката на підготовку проєктів заяви про забезпечення позову (1 год), у задоволенні якої було відмовлено, а також заяви про уточнення позовних вимог (1 год.), яка, як зазначалося є неприйнятною з огляду на пропуск строку її подання.

Відтак, із заявлених позивачем 12 годин витрат на правову допомогу, для цілей вирішення питання розподілу судових витрат колегія суддів приймає 8,5 годин обсягу витраченого адвокатом часу, що становить 8 500 грн (з огляду на обумовлену сторонами вартість години роботи адвоката).

Оскільки судом першої інстанції позов задоволено частково шляхом визнання протиправною та скасування вимоги й зобов`язання відповідача відобразити результати оскарження у інформаційній системі, проте відмовлено у задоволенні позову в частині подальшого не відображення в ІКП позивача суми боргу, то відшкодуванню підлягає 2/3 витрат на правову допомогу, а саме 5666,67 грн (2/3 від 8 500 грн).

Матеріали справи не містять доказів подання відповідачем зави щодо не співмірності понесених відповідачем витрат, а тому колегія суддів наведене питання не вирішує.

Щодо розподілу судових витрат у суді апеляційної інстанції, то колегія суддів зазначає таке.

Оскільки апеляційна скарга задовольняється виключно в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, то підстави для здійснення зміни розподілу судового збору відсутні, оскільки судовий збір за оскарження рішення у цій частині не підлягає справлянню.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції позивач надав акт №4 про надання правової (правничої) допомоги від 19.06.2021, згідно якого адвокатом було витрачено 3 години, у зв`язку із чим вартість наданих послуг становить 3000 грн. Суд апеляційної інстанції приймає наведений розмір витрат на правову допомогу.

У свою чергу, оскільки апеляційна скарга задовольняється частково та лише в частині оскарження рішення суду першої інстанції в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів дійшла висновку про необхідність пропорційного відшкодування позивачу 1/3 понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції - 1000 грн (1/3 від 3000 грн).

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення в частині відмови у здійсненні розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає частковому скасуванню.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2021 року в частині відмови у здійсненні розподілу витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (04116, м. Київ, вулиця Шолуденка, 33/19, ) понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 5666 (п`ять тисяч шістсот шістдесят шість) грн 67 коп.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2021 року залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (04116, м. Київ, вулиця Шолуденка, 33/19, ) понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 1000 (одна тисяча) грн 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Єгорова

Суддя І.В. Федотов