Справа № 640/4013/20
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2021-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2021 року м. Київ № 640/4013/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Держави в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Великоновосілківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, про стягнення коштів,

встановив:

10.02.2020 ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства юстиції України, Держави в особі Державної казначейської служби України, у якій, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить:

- стягнути з держави Україна за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 шкоду, заподіяну Великоновосілківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області (далі - Великоновосілківське ОУ ПФУ Донецької області, ПФУ відповідно) у розмірі 125 795,04 грн;

- допустити негайне виконання рішення у розмірі місячного розміру пенсії;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду м. Києва Чудак О.М. від 03.06.2020 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Державна казначейська служба України у відзиві на позовну заяву зазначає, що питання про стягнення шкоди в адміністративній справі не може бути самостійною (окремою) позовною вимогою, якщо вона не пов`язана і не заявлена одночасно з вимогами про визнання дій/бездіяльності протиправними.

Міністерство юстиції України у відзиві на позовну заяву вказує, що воно є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки воно не наділено повноваженнями щодо нарахування та виплати пенсій та/або компенсаційних виплат.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши пояснення, надані учасниками судового процесу, а також докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, встановив наступне.

ОСОБА_1 , є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, про що свідчить копія пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 , виданого 11.01.1994 з терміном дії довічно.

Згідно довідки від 20.03.2018 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичним місцем проживанням позивача є: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Великоновосілківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) - на підставі електронної пенсійної справи.

З лютого 2017 року виплату пенсії ОСОБА_1 припинено.

Вказані дії по припиненню виплати пенсії позивачу були предметом судової ревізії у справі №0540/6615/18-а, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07.09.2018 у якій, що набрало законної сили 29.11.2018, зокрема зобов`язано Великоновосілківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2017.

08.01.2019 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій винесено постанову про відкриття виконавчого провадження АСВП № 58007625, яку скеровано стягувачу та боржнику.

04.02.2019 на адресу відділу надійшов лист від Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 27.01.2019 № 1014/11-14, у якому боржник повідомив, що Управлінням добровільно виконано рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07.09.2018. ОСОБА_1 поновлено виплату пенсії, починаючи з 01.01.2017. Здійснено нарахування у розмірі 109 641, 74 грн. З січня 2019 року позивач отримує поточну пенсію. Разом з цим виплата нарахованої пенсії не проведена з мотивів відсутності фінансування.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з Держави шкоди у розмірі 125 795, 04 грн, з яких:

117 608, 98 грн - борг боржника перед стягувачем по виплаті пенсії за період з 01.02.2017 по 31.07.2018;

16 153, 30 грн - нарахована позивачем сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії відповідно до Закону України 19.10.2010 № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №№ 2050-III) з 01.02.2017 по 10.02.2020.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Стосовно вимог позивача про стягнення з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України 125 795, 04 грн, як шкоду заподіяну УПФ, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 25 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з даним позовом) Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

За змістом пункту 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стаття 56 Конституції України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За загальними положеннями про відшкодування шкоди майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 Цивільного кодексу України).

Стаття 22 Цивільного кодексу України передбачає можливість відшкодування збитків особі у результаті порушення її цивільного права. Як визначено частиною другою означеної статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже у широкому значенні шкода - це втрати. Це майнові або інші негативні наслідки для особи. Традиційно виділяють два види шкоди: 1) матеріальна (майнова). Майнова шкода полягає у знищенні або пошкодженні майна потерпілого. Об`єктом правопорушення виступає річ, тобто предмет матеріального світу, або гроші.

Майнова шкода поділяється на реальні збитки - фактичні втрати, пов`язані із знищенням або пошкодженням майна, та (або) витрати, пов`язані із відновленням свого порушеного права, а також упущену вигоду - доходи, які особа могла б одержати, якщо б її право не було порушено.

Частина 2 статті 1 Цивільного кодексу України встановлює правило, згідно з яким до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом, тому норми статті 1173 Цивільного кодексу України навіть за аналогією закону застосуванню не підлягають.

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, несплачена позивачу сума пенсії не може вважатися майновою шкодою, або збитками в розумінні статей 22, 1166 ЦК України, відтак зазначені норми права не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

При цьому, статтею 1 Закону № № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Таким чином, Закон № 2050-III застосовується до грошових доходів громадян, які є нарахованими у встановленому законом порядку (правові висновки Верховного Суду в постанові від 15.10.2020 у справі № 308/6118/16-ц).

Враховуючи, що пенсія в загальному розмірі 117 462, 47 грн була нарахована, але не виплачена позивачу, в зв`язку з порушенням строків її виплати позивач отримав право на отримання компенсації втрати частини доходів.

Разом із тим, позов задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).

Також Верховним Судом в постанові від 06.03.2018 у справі № 757/30721/14-ц роз`яснено, що Держава Україна може брати участь у цивільних відносинах лише через відповідний орган державної влади, який, за умови доведеності позовних вимог, несе відповідальність за встановлені належним чином протиправну поведінку та/або незаконні рішення, дії чи бездіяльність, тощо, шляхом відшкодування такої шкоди від імені Держави України компетентними органами Державного Казначейства.

Визначаючи відповідачем в даній справі Міністерство юстиції України, позивач посилався на п. п. 4 п. 3 Положення про Міністерство юстиції України, відповідно до якого саме Міністерство юстиції України забезпечує представництво держави у судах України.

Дійсно, Міністерство юстиції України діє та керується у своїй діяльності Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 (далі - Положення № 228).

Пунктом 54-1 Положення № 228 передбачено, що Міністерство юстиції України бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом, зокрема через територіальні органи Мін`юсту.

Згідно п. п. 57, 58 ч. 3 Положення № 228, Міністерство юстиції України забезпечує представництво інтересів держави, Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, його посадових осіб під час урегулювання спорів, розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України; забезпечує підготовку документів та представництво інтересів держави в Європейському суді з прав людини під час розгляду справ про порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та звітує перед Комітетом міністрів Ради Європи про стан виконання рішень Європейського суду з прав людини у справах проти України.

Отже, з огляду на зміст Положення № 228, доводи позивача про безумовне, в усіх випадках представництво держави в судах Міністерством юстиції України є помилковими.

Суд погоджується з твердженнями представника Міністерства юстиції України в частині того, що Міністерство юстиції України, виконуючи свої повноваження, не здійснювало будь-яких протиправних дій відносно позивача, його прав та охоронюваних законом інтересів не порушувало.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону № 1058-IV Пенсійний фонд України є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів ПФУ, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом ПФУ.

Кошти ПФУ відповідно до статті 73 Закону № 1058-IV використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи ПФУ; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів ПФУ.

Відповідно до пункту 1 Положення про управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління ПФУ від 22.12.2014 № 28-2 управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління є територіальними органами ПФУ.

Основними завданнями управління ПФУ є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом (пункт 3 зазначеного Положення).

Відповідно до підпунктів 7, 8 пункту 4 Положення управління ПФУ відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів ПФУ та інших джерел, визначених законодавством.

Згідно із статтею 107 Закону № № 1058-IV Пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов`язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

Отже, відповідно до покладених завдань і функцій ПФУ є суб`єктом владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій і несе передбачену законом відповідальність за неналежне виконання обов`язків в цій сфері підпорядкованими органами.

З позовної заяви вбачається, що суб`єктом спірних правовідносин є Великоновосілківське об`єднане управління ПФУ України Донецької області, яке позивач визначає заподіювачем шкоди.

Таким чином, органом державної влади, який наділений повноваженнями представляти державу у спірних правовідносинах, є відповідний орган Пенсійного фонду України, а Міністерство юстиції України відповідно до законодавства не наділене повноваженнями щодо виплати пенсій та/або компенсаційних виплат, не є суб`єктом вирішення пенсійних питань.

За таких обставин, залучене до участі в справі Міністерство юстиції України не є належним відповідачем, уповноваженим представляти державу у спірних правовідносинах, і позовні вимоги пред`явлені до нього безпідставно.

Крім того, враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (пункт 43 постанови).

Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (пункт 44).

При цьому, суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.03.2020 у справі № 757/63985/16 вказала на те, що спір стосовно недоотриманої суми пенсії є публічно-правовим, оскільки виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням з`ясованих обставин, досліджених матеріалів справи суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Як наслідок, не підлягають задоволенню і вимоги ОСОБА_1 щодо негайного виконання рішення та встановлення судового контролю.

Що стосується розподілу судових витрат, то згідно ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.02.2020 ОСОБА_1 сплату судового збору відстрочено до прийняття рішення у даній справі. А враховуючи, необґрунтованість заявлених позивачем вимог, наявні підстави для стягнення з нього судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись статтями 72-77, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Держави в особі Державної казначейської служби України третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Великоновосілківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, про стягнення коштів, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840,80 грн на рахунок Окружного адміністративного суду міста Києва за наступними платіжними реквізитами: "Отримувач коштів - ГУК у м.Києві/Печерс.р-н/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783, рахунок отримувача - UA4026007, банк отримувача - Казначейство України (ел. адм. подат.), код банку отримувача - 899998, код класифікації доходів бюджету 22030101, призначення платежу "*;101;_______(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб, реєстраційний номер облікової картки платника податків - фізичної особи або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і має відповідну відмітку у паспорті); Судовий збір, за позовом _____ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), Окружний адміністративний суд міста Києва".

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.М. Чудак