Справа № 160/4193/21
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2021-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2021 року Справа № 160/4193/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Царікової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпрі адміністративну справу №160/4193/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якій позивач (з урахуванням уточнень) просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014 - 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 серпня 2019 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014 - 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 серпня 2019 року.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що у період з 04.05.1995 по 13.08.2019 він перебував на військовій службі та отримав статус та посвідчення учасника бойових дій. Позивач проходив військову службу за контрактом та з 13.08.2019 його було виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та всіх видів забезпечення, проте, як зазначає позивач, з ним не був проведений розрахунок грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2014-2019 роки, у зв`язку з чим, 03.03.2021 позивач направив відповідачу заяву про виплату компенсації за невикористані календарні дні такої відпустки. Листом №6/36/22-268 від 10.03.2021 відповідач повідомив позивача, що в період проходження ним військової служби та до часу виключення зі списків особового складу військової частини позивач не подавав рапорти на виплату компенсації за невикористані дні відпустки учасникам бойових дій, у зв`язку з чим, на даний час, правовий механізм врегулювання питання виплати позивачеві такої компенсації відсутній. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, оскільки при звільненні з військової служби у запас він мав право на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ. В обґрунтування своєї правової позиції ОСОБА_1 посилається на рішення Верховного Суду від 16.05.2019 у зразковій справі №620/4218/18.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 у справі №160/4193/21 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк, протягом п`яти днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.04.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі №160/4193/21 та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
19.05.2021 до суду надійшов від Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України відзив на позовну заяву (вх. №3610/21), в якому відповідач заперечив проти позовних вимог ОСОБА_1 . Так, відповідач зазначив, що при звільненні позивача з останнім було проведено всі взаєморозрахунки; на момент прийняття наказу від 22.06.2018р. №150 позивач погодив проведення з ним усіх необхідних розрахунків та відповідно не оскаржував своє звільнення та/або наказ про виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення; в період з 2015 року (тобто року отримання позивачем статусу учасника бойових дій) по 2019 рік позивач не звертався із рапортом до командира військової частини з проханням надати йому таку відпустку, тобто, не було вжито дій щодо реалізації свого права на таку відпустку; за нормами ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" надання військовослужбовцям додаткової відпустки в особливий період припиняється; додаткова відпустка учасникам бойових дій не належить до виду щорічних відпусток, тому на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток, зокрема, щодо виплати грошової компенсації під час звільнення за приписами ст.24 Закону України «Про відпустки».
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) є учасником бойових дій, що підтверджується наданою позивачем копією виданого Головним управлінням Національної гвардії України посвідчення серії НОМЕР_3 від 18.05.2016, а також копіями довідки №679 від 07.08.2019 та трудової книжки позивача серії НОМЕР_4 .
З 16.11.2014 по 13.08.2019 ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України та в Національній гвардії України, що підтверджується копією довідки №679 від 07.08.2019.
У періоди з 16.11.2014 по 05.01.2015, з 04.03.2015 по 13.05.2015, з 11.07.2015 по 20.08.2015, з 27.08.2015 по 27.08.2015, з 15.10.2015 по 30.10.2015, з 18.12.2015 по 28.12.2015, з 04.01.2016 по 14.01.2016, з 22.01.2016 по 16.02.2016, з 15.03.2016 по 25.03.2016, з 29.03.2016 по 08.04.2016, з 12.04.2016 по 20.04.2016, з 05.05.2016 по 06.05.2016, з 06.06.2016 по 09.06.2016, з 17.05.2016 по 19.05.2016, з 26.05.2016 по 27.05.2016, з 08.12.2016 по 09.02.2017, з 04.04.2017 по 08.06.2017, з 07.08.2017 по 15.08.2017, з 05.12.2017 по 07.02.2018 позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції м.Волноваха та м.Маріуполь Донецької області, що підтверджується копією довідки Військової частини НОМЕР_1 №679 від 07.08.2019.
ОСОБА_1 отримав статус учасника бойових дій з травня 2015 року, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 , наявною у матеріалах справи.
Згідно копії витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №194 від 13.08.2019 (по стройовій частині) старшого прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення 13.08.2019.
Позивач звернувся до відповідача із заявою від 03.03.2021, в якій просив надати дозвіл на виплату йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2014-2019 роки, передбаченої ст.16-2 Закону України «Про відпустки», ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також п.3 розділу ХХХІ наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018р. №260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким особам».
У листі за вих. №6/36/22-268 від 10.08.2021 відповідач повідомив позивача, що в період проходження ним військової служби та до часу виключення (13.08.2019) зі списків особового складу військової частини позивач не подавав в установленому порядку рапорт на виплату компенсації, у зв`язку з чим на даний час правовий механізм врегулювання питання виплати позивачеві такої компенсації відсутній.
Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що означений спір виник у зв`язку із незгодою ОСОБА_1 із бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13.08.2019.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно з ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 (далі - Закон №3551-XII), який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Статтею 5 Закону №3551-ХІІ визначено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Згідно п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ, учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 05.11.1996 (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено наступні види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст.16-2 Закону №504/96-ВР визначено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
У відповідності до п. 8 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п. 17 і п. 18 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
У відповідності до п. 19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 та «Про оборону України» №1932-XII від 06.12.1991 (далі - Закон №3543-XII та Закон №1932-XII).
У статті 1 Закону №3543-XII надано визначення поняття особливого періоду, згідно з яким це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону №1932-XII визначено термін «особливий період» як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, у ст. 1 Закону №3543-XII надано визначення понять мобілізації та демобілізації, у відповідності до яких мобілізацією є комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
При цьому, за визначенням у ст. 1 Закону №3543-ХІІ, демобілізацією є комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Системний аналіз вищевикладених положень законодавства України свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.
Разом з тим, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.
Однак, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону №504/96-ВР.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону №504/96-ВР та п.12 ч.1ст.12 Закону №3551-ХІІ.
Наведена вище правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).
За ознаками, вказаними Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у рішення від 16.05.2019 по справі №620/4218/18, ця адміністративна справа є типовою, а справа №620/4218/18, відповідно, зразковою.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №620/4218/18 (ПЗ/9901/4/19), зокрема, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2019 залишене без змін.
Відповідно до ч. 3 ст. 291 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
З огляду на положення означеної норми, при ухваленні рішення у цій справі судом враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні від 16.05.2019 у зразковій справі №620/4218/18.
Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, при звільненні позивача у запас, відповідачем не було проведено усіх необхідних розрахунків з позивачем щодо нарахування та виплати грошової компенсації за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015 рік (набуття статусу учасника бойових дій позивачем відбулося у травні 2015 року) відповідно до ст.12 Закону №3551.
Таким чином, проаналізувавши вищенаведені норми законодавства та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що при звільненні з військової служби у запас ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2019 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій (набуття статусу учасника бойових дій позивачем відбулося у травні 2015 року), передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551, у зв`язку з чим бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві такої компенсації за 2015-2019 роки є протиправною.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 статті 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас, відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13.08.2019, з урахуванням вищенаведених норм законодавства, обставин справи, встановлених судом та вищенаведених позицій Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.
Є необґрунтованими та відхиляються судом посилання відповідача на те, що додаткова відпустка учасникам бойових дій не належить до виду щорічних відпусток, тому на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток, зокрема, щодо виплати грошової компенсації під час звільнення, оскільки вказане спростовується вищенаведеними проаналізованими нормами чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, а також і висновками Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18, які мають враховуватися судом при ухваленні рішення у даній типовій справі відповідно до ч.3 ст.291 КАС України.
Посилання відповідача на те, що в період з 2015 року (тобто року отримання позивачем статусу учасника бойових дій) по 2019 рік позивач не звертався із рапортом до командира військової частини з проханням надати йому таку відпустку, тобто не було вжито дій щодо реалізації свого права на таку відпустку є безпідставними та відхиляються судом, оскільки за приписами ч. 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача та у таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскарженого рішення, тоді як лист відповідача №6/36/22-268 від 10.03.2021 таких посилань не місить.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13.08.2019, суд приходить до висновку, що відповідач, допустивши означену бездіяльність, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача та похідної позовної вимоги зобов`язального характеру щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13.08.2019, оскільки саме із набуттям статусу учасника бойових дій (який позивач набув у травні 2015 року) законодавець пов`язує право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком на 14 календарних днів на рік (отримання грошової компенсації за невикористанні дні такої відпустки) згідно з п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551 та доказів набуття позивачем статусу учасника бойових дій саме у 2014 році до суду не надано, а у матеріалах справи такі докази відсутні.
Враховуючи викладене, набуття позивачем статусу учасника бойових дій саме у травні 2015 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією посвідчення учасника бойових дій, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача в означеній частині.
Відтак, з урахуванням вищенаведених обставин, суд доходить висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне, що оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та при зверненні до суду ним не були понесені судові витрати, відтак, відсутні підстави для стягнення судових витрат.
Керуючись ст.ст. 139, 242 - 246, 247, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13.08.2019.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13.08.2019.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити повністю.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Повний текст рішення суду складений 16.06.2021.

Суддя О.В. Царікова