Справа № 640/9183/20
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2021-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9183/20 Суддя (судді) першої інстанції: Аблов Є.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Файдюка В.В.

за участю секретаря судового засідання Головченко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2021 року (повний текст складено 03 червня 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання неправомірної бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просила:

- визнати неправомірною бездіяльність відповідача в частині невиплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу за 2020 рік матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати;

- визнати протиправним та скасувати наказ від 25 березня 2020 року №665ц про звільнення державного службовця 8 рангу - позивача з посади головного спеціаліста відділу організації діловодства управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріату) кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України за ініціативою суб`єкта призначення (пункт 4 частини першої статті 83, пункт 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу");

- поновити позивача на посаді головного спеціаліста відділу організації діловодства управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріату) кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України з 25 березня 2020 року, або на рівнозначну посаду, яка буде існувати в зазначеному органі на момент такого поновлення;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25 березня 2020 року по дату винесення судового рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що при повідомленні про майбутнє вивільнення позивачу було запропоновано лише дві декретні посади, при цьому їй протиправно не була виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Відповідачем подано письмові пояснення, в яких зазначено, що позивачу було запропоновано всі наявні посади, які відповідали її професійній підготовці, кваліфікації чи спеціальності щодо наявної у позивача вищої освіти, оскільки інші вакантні посади передбачали наявність освіти у певних галузях знань.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач 15.02.2018 наказом №1484 була призначена на посаду головного спеціаліста відділу організації діловодства управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріату) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України, як переможця конкурсу, звільнивши з посади провідного спеціаліста відділу організації діловодства управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріату) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України (а.с.14 т.1).

23.01.2020 позивачу вручене попередження про вивільнення відповідно до п.4 ч.1 ст.83, п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу", ст.49-2 КЗпП України, у зв`язку з скороченням займаної посади, та запропоновано наявні вакантні посади державної служби Офісу Генерального прокурора: спеціаліста відділу координації та інформаційно-аналітичної роботи управління координації Департаменту нагляду за спеціальними органами правопорядку; спеціаліста Департаменту міжнародно-правового співробітництва та повернення активів (а.с.15 т.1).

28.01.2020 позивач засобами поштового зв`язку направила на адресу Генерального прокурора заяву про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с.16-17 т.1).

Листом від 28.02.2020 року за №06-2114ви-20 позивача повідомлено, що її заява буде розглянута у разі призначення останньої до Офісу Генерального прокурора (а.с.18 т.1 зворот).

Наказом Генерального прокурора від 25.03.2020 року № 665ц (а.с.21 т.1) позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу організації діловодства управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріату) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України за ініціативою суб`єкта призначення (п.4 ч.1 ст. 83, п.1 ч.1 ст. 87 Закону України "Про державну службу"). Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності офісу Генерального прокурора провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачу виплати при звільненні. В якості підстав для прийняття такого наказу було зазначено: наказ Генерального прокурора України від 21.12.2019 року №100-шц та попередження про вивільнення.

Вважаючи своє звільнення та невиплату матеріальної допомоги протиправними, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, дійшов висновку, що наказ про звільнення позивача виданий у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством, а рішення про виплату матеріальної допомоги приймається керівником в межах затвердженого фонду оплати праці і прийняття такого рішення є правом, а не обов`язком керівника.

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного оскарження, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про державну службу», який визначає правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст.38, ч.1, 2 ст.43 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування; кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Відповідно до ч.1 ст.3 наведеного Закону, він регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Частина 1 ст. 21 цього Закону передбачає, що вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу.

Згідно з п.4 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Судом встановлено, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» в Законі України «Про прокуратуру» слова «Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів України» замінено словами «відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження».

Наказом Генерального прокурора від 23.12.2019 №351 Генеральну прокуратуру України перейменовано в Офіс Генерального прокурора з одночасною зміною структури та штатного розпису, затвердженого наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 №100шц, в результаті чого посаду головного спеціаліста відділу організації діловодства управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріату) кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України, яку обіймала позивач, скорочено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" однією з підстав припинення державної служби за ініціативою власника є - скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Згідно з ч. 1 - 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

- не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.83, п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу", статті 49-2 КЗпП України позивачу 23.01.2020 вручено попередження про вивільнення та запропоновано наявні вакантні посади державної служби Офісу Генерального прокурора: спеціаліста відділу координації та інформаційно-аналітичної роботи управління координації Департаменту нагляду за спеціальними органами правопорядку; спеціаліста Департаменту міжнародно-правового співробітництва та повернення активів (а.с.15 т.1).

Позивач зазначає, що запропоновані їй посади були декретними, тобто тимчасово вакантними, при цьому всі вільні посади їй запропоновано не було.

На запит суду відповідачем було надано до суду список посад державної служби категорії «В» Офісу Генерального прокурора, станом на 21.01.2020, в якому зазначено 31 вакантну посаду, при цьому відповідно до посадових інструкцій державного службовця по вказаним посадам, лише 2 вакантні посади, а саме спеціаліста відділу координації та інформаційно-аналітичної роботи управління координації Департаменту нагляду за спеціальними органами правопорядку та спеціаліста Департаменту міжнародно-правового співробітництва та повернення активів передбачали вимоги в частині вищої освіти не нижче ступеня бакалавра або молодшого спеціаліста без визначення спеціальності.

При цьому, інші 29 вакантних посад передбачали наявність у кандидата на посаду вищої освіти не нижче ступеня бакалавра або молодшого бакалавра за відповідними спеціальностями: право, правознавство, психолог, філологія, міжнародне право, міжнародні відносини, журналістика.

З матеріалів справи вбачається, що позивач отримала вищу освіту за спеціальністю «Радіотехнічні вимірювання» і здобула кваліфікацію технік з метрології, що підтверджується дипломом молодшого спеціаліста серії НОМЕР_1 (а.с.184 т.1), а також за напрямом підготовки «Метрологія та інформаційно-вимірювальні технології» та здобула кваліфікацію бакалавра «Технік з метрології», на підтвердження чого матеріали справи містять копію диплому серії НОМЕР_2 (а.с.187 т.1). Крім того, позивач отримала диплом магістра серії НОМЕР_3 (а.с.190 т.1) за спеціальністю «Якість, стандартизація та сертифікація» і здобула кваліфікацію фахівця в галузі стандартизації, сертифікації та якості, менеджера (управителя) систем якості.

В той же час, з матеріалів справи не вбачається наявності у позивача віщої освіти з відповідним напрямом спеціальності право, правознавство, психолог, філологія, міжнародне право, міжнародні відносини чи журналістика, що виключало можливість надання їй разом із попередженням про вивільнення у складі пропозиції інших вакантних посад державної служби категорії «В».

Норми законодавства не забороняють роботодавцю надати у складі пропозиції вакантних посад виключно декретних посад (тимчасово вакантних), у разі, якщо лише такі посади відповідають роботі за відповідною професією чи спеціальністю працівника.

Свою згоду щодо переведення її на одну із запропонованих посад позивач не надала, внаслідок чого, у відповідності до положень п.4 ч.1 ст.83, п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» наказом від 25.03.2020 №665ц позивача було звільнено з посади головного спеціаліста відділу організації діловодства управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріату) кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України за ініціативою суб`єкта призначення.

Наведене свідчить про безпідставність позовних вимог в частині скасування наказу відповідача від 25.03.2020 №665ц, поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо твердження скаржника стосовно недотримання відповідачем вимог законодавства в частині повідомлення державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.3 ст.49-2 КЗпП України власник або уповноважений орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників у разі, якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України "Про зайнятість населення".

Статтею 48 Закону України "Про зайнятість населення" масовим вивільненням з ініціативи роботодавця (крім випадку ліквідації юридичної особи) є одноразове або протягом:

1) одного місяця:

- вивільнення 10 і більше працівників на підприємстві, в установі та організації з чисельністю від 20 до 100 працівників;

- вивільнення 10 і більше відсотків працівників на підприємстві, в установі та організації з чисельністю від 101 до 300 працівників;

2) трьох місяців - вивільнення 20 і більше відсотків працівників на підприємстві, в установі та організації незалежно від чисельності працівників.

В той же час, згідно з наявними в матеріалах справи копіями штатних розписів Генеральної прокуратури України та Офісу Генерального прокурора та довідкою Відділу роботи з персоналом державної служби від 21.05.2020 (а.с.63-169 т.1) станом на 31 грудня 2019 року в штатному розписі Генеральної прокуратури України було встановлено 544 посади державної служби. Станом на 02 січня 2020 року в штатному розписі Офісу Генерального прокурора було встановлено 503 посади державної служби. Станом на 24 березня 2020 року в штатному розписі Офісу Генерального прокурора було встановлено 524 посад державної служби.

Враховуючи, що скорочення штатної чисельності посад державної служби Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) не перевищувало 20% державних службовців, таке вивільнення не мало ознак масового, внаслідок чого колегія суддів не вбачає в діях відповідача порушень вимог ч.3 ст.49-2 КЗпП України та ст.48 Закону України "Про зайнятість населення".

В частині не виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 54 Закону України "Про державну службу", державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Порядком надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, затвердженим постановою КМУ від 08.08.2016 року № 500, визначені умови надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та її розмір, відповідно до п.2, 3 якого державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви. Рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.

Отже, умовами надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є подання державним службовцем особистої заяви та рішення щодо можливості її виплати приймається з урахуванням меж затвердженого фонду оплати праці.

Відповідно до ст.51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу тощо, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Листом від 28.02.2020 №06-2114ви-20 (а.с.18 т.1 зворот) позивача повідомлено, що фонд оплати праці визначається виходячи із штатної чисельності працівників Офісу Генерального прокурора, внаслідок чого можливість виплати їй матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2020 році буде розглянута у разі призначення позивача до Офісу Генерального прокурора.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань належить до дискреційних повноважень та є правом, а не обов`язком керівника. Рішення про надання такої матеріальної допомоги приймається керівником відповідного органу на підставі особистої заяви працівника та за наявності коштів на цю мету. При цьому, подання відповідної заяви не є безумовною підставою для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутності підстав для їх задоволення.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, при цьому колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Текст постанови виготовлено 04 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

В.В.Файдюк