Справа № 360/4189/21
Суддя: С.В. Борзаниця
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

05 жовтня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/4189/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Борзаниця С.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі також відповідач 1, ГУПФУ в Луганській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі також відповідач 2, ГУПФУ в Луганській області), в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 21.05.2021 № 58 Про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років за заявою від 19.05.2021;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 21.05.2021 № 58 Про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років за заявою від 19.05.2021;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області призначити та виплатити з 19.05.2021 ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно з пунктом 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності вислуги років та спеціального стажу роботи Позивача 39 років 5 місяців 6 днів для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що позивач з 01.08.1989 по 01.12.2014 була працівником охорони здоров`я, працювала в Луганській обласній клінічній лікарні. З 01.08.1989 по 08.07.2004 Позивач працювала медичною сестрою реанімаційного відділення Луганської обласної клінічної лікарні.

01.12.2014 Позивач була звільнена з посади сестри медичної старшої урологічного відділення Луганської обласної клінічної лікарні за наказом від 01.12.2014 № 12-к.

На думку позивача, підтверджений спеціальний стаж її роботи складає 39 років 5 місяців 6 днів, що дає право Позивачу на пенсію за вислугу років згідно з пунктом 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

19.05.2021 Позивач звернулась до ГУПФУ в Луганській області із заявою від 19.05.2021 про призначення пенсії за вислугу років.

Разом із заявою про призначення пенсії Позивач подала свою трудову книжку, індивідуальні відомості про застраховану особу Позивача в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідку про роботу Позивача від 18.05.2021 № 01-9/353 та інші необхідні документи.

Також 20.05.2021 Позивачем до заяви про призначення пенсії за вислугу років Відповідачу 1 надана довідка від 05.05.2021 № 01-07/381 про роботу Позивача в Луганській обласній клінічній лікарні. В цій довідці наявні данні про роботу Позивача в Луганській обласній клінічній лікарні за період з 01.08.1989 по 01.12.2014 та про відволікання від роботи (відпустки без збереження заробітної плати, у частково оплачуваній відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку і в додатковій відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею віку 6 років).

Як письмово повідомив Відповідач 1, посилаючись на пункт 4.2 Постанови правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 «Про порядок затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», після реєстрації заяви Позивача від 19.05.2021 про призначання пенсії за вислугу років, заяву та документи було скановано та направлено засобами програмного забезпечення до ГУПФУ в Донецькій області. Заяву Позивача від 19.05.2021 про призначення пенсії за вислугу років було розглянуто відповідачами.

ГУПФУ в Донецькій області прийнято рішення від 21.05.2021 № 58 Про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років за заявою від 19.05.2021.

ГУПФУ в Луганській області прийнято рішення від 21.05.2021 № 58 Про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років за заявою від 19.05.2021.

Відповідачі підставами відмови в призначенні Позивачу пенсії за вислу років в рішеннях від 21.05.2021 вказали таке.

Згідно наданих документів страховий стаж Позивача складає 27 років 05 місяців 28 днів, стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років складає 24 роки 8 місяців.

До страхового стажу в пільговому обчисленні відповідно до статті 60 Закону 1788 не зараховано період роботи на посаді палатної медсестри реанімаційного відділення Луганської обласної клінічної лікарні з 01.08.1989 по 08.07.2004, оскільки в трудовій книжці відсутні відомості про відволікання від роботи (перебування у відпустках без збереження заробітної плати, у частково оплачуваній відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку і в додатковій відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею віку 6 років).

Також до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років Відповідачами не зараховано періоди роботи на посаді старшої медсестри з 01.06.2007 по 30.08.2007 та з 01.07.2014 по 30.11.2014 в Луганській обласній клінічній лікарні у зв`язку із відсутністю в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомостей щодо спеціального стажу роботи, відсутності про нарахування заробітної плати та сплати страхових внесків.

Позивач вважає противоправними рішення ГУПФУ в Луганській області від 21.05.2021 № 58 Про відмову Позивачу в призначенні пенсії за вислугу років за заявою від 19.05.2021 та рішення ГУПФУ в Донецькій області від 21.05.2021 № 8 Про відмову Позивачу в призначенні пенсії за вислугу років за заявою від 19.05.2021, такими що суперечить положенням законодавства України, порушують права Позивача на пенсійне забезпечення та підлягають скасуванню, внаслідок чого змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

ГУПФУ в Луганській області позов не визнало, подало відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю з таких підстав (арк. спр. 54-56).

19.05.2021 ОСОБА_1 звернулася до відділу обслуговування громадян № 9 Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області із заявою на призначення пенсії за вислугу років, додаючи до заяви: паспорт громадянина України; довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру; довідку про взяття на облік як внутрішньо переміщену особу; трудову книжку НОМЕР_1 ; довідку про навчання; свідоцтва про народження дітей.

Зазначена заява прийнята головним спеціалістом відділу обслуговування громадян та, з урахуванням п.п. 4.1, 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (далі також - Порядок 22-1) зареєстрована в електронному журналі звернень за №3782.

Відповідно до п.4.2 Порядку 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

З урахуванням зазначених норм Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 на призначення пенсії від 19.05.2021 року, рішенням від 21.05.2021 №58 винесло рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області в порядку контролю винесеного рішення Головним управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 від 21.05.2021 №58 підтверджено правильність винесеного рішення відповідачем 2 по справі.

Відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV (далі - Закон 1058) особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (дата набуття чинності 11.10.2017) мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788 (далі Закон 1788).

Право на призначення пенсії за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення за наявності спеціального стажу, визначеного пунктом «е» статті 55 Закону 1788 за Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 та Переліком закладів охорони здоров`я, лікарських, провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 28.10.2002 №385 .

Право виходу на пенсію за вислугу років незалежно від віку мають особи, які мали вислугу років на відповідних посадах не менше такої тривалості: на 1 квітня 2015 року-2 5 років; на 31 грудня 2015 року- 25 років 6 місяців; на дату введення Закону 2148 (на 11.10.2017) - 26 років 6 місяців.

Відповідно до статі 24 Закону 1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувались до трудового стажу для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом (01.01.2004) зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до статті 60 Закону 1788 робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. Право на пільгове обчислення стажу мають працівники незалежно від найменування посад.

При цьому перебування осіб, які працюють в закладах, зазначених в статті 60 цього Закону, у відпустках без збереження заробітної плати, у частково оплачуваній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і в додатковій відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею віку 6 років зараховується до стажу роботи в одинарному розмірі.

Згідно наданих документів страховий стаж складає 27 років 05 місяців 28 днів, стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років складає 24 роки 8 місяців .

До страхового стажу в пільговому обчисленні відповідно до статті 60 Закону 1788 не зараховано період роботи на посаді палатної медсестри реанімаційного відділення Луганської обласної клінічній лікарні з 01.08.1989 по 08.07.2004, оскільки в трудовій книжці відсутні відомості про відволікання від роботи (перебування у відпустках без збереження заробітної плати, у частково оплачуваній відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку і в додатковій відпустці без збереження заробітної плати по догляду нею віку 6 років).

До стажу, який дає право на пенсію за вислугу років не зараховано періоди роботи на посаді старшої медсестри з 01.06.2007 па 31.08.2007 та з 01.07.2014 по 30.11.2014 в Луганській обласній клінічній лікарні у зв`язку із відсутністю в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомостей щодо спеціального стажу роботи, відсутні дані про нарахування заробітної та сплати страхових внесків.

Вважають, що право на призначення пенсії за вислугу років у позивача відсутнє.

Також вважають, що вимоги позивача про призначення йому управлінням пенсії за віком із зарахуванням певного стажу є незаконними, оскільки адміністративний суд не повноважний перебирати на себе дискреційні повноваження відповідача та здійснювати розрахунок страхового та пільгового стажу позивача, а також встановлювати його достатність для призначення пенсії за віком.

Звертають увагу суду, що за законодавством України єдиним органом, що призначає пенсію, є Пенсійний фонд України, отже позовна вимога позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити призначення пенсії з 07.05.2020 є такою, що не відповідає нормам закону (правову позицію, що вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, висловлено Верховним Судом у постанові від 07.03.2018 у справі N0233/2084/17 (реєстраційний номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 72694515)).

Щодо стягнення судового збору з відповідача зазначено таке.

У відповідності до статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів Пенсійного фонду.

Використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом, вказаною нормою прямо забороняється.

З урахуванням викладеного, відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

ГУПФУ в Донецькій області позов не визнало, подало відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю з таких підстав (арк. спр. 79).

Законодавство про пенсійне забезпечення громадян України базується на Конституції України і складається з Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цього закону. Зміна умов і норм пенсійного забезпечення громадян України здійснюється виключно шляхом внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрованого в Мін`юсті 16.03.2021 за № 359/35961, з 01.04.2021 органами Пенсійного фонду України застосовується принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення (перерахунки) пенсій.

Нова технологія передбачає опрацювання заяв про призначення (перерахунки) пенсій бекофісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було принято заяву та де проживає пенсіонер.

Заяву Позивача від 19.05.2021, засобами програмного забезпечення за принципом естериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

На підставі заяви та наданих документів Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області винесено рішення від 21.05.2021 про відмову в призначенні пенсії за віком. До стажу за вислугу років не зараховані періоди роботи з липня 2014, оскільки документи, які видані підприємствами, які зареєстровані на території не підконтрольній українській владі не створюють правових наслідків.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (арк. спр. 47-48).

Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач надав заяву про розгляд справи за її відсутності (арк. спр. 70-73, 83).

Відповідно до частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Оскільки сторони про час, дату та місце судового розгляду повідомлені належним чином, відсутня потреба заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 КАС України, суд встановив таке.

19.05.2021 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) звернулась до ГУПФУ в Луганській області із заявою від 19.05.2021 про призначення пенсії за вислугу років, зареєстрованою за № 3782, додавши до неї зазначені в розписці-повідомленні документи (арк. спр. 57, 58-64).

Рішенням ГУПФУ в Донецькій області від 21.05.2021 № 58 «Про відмову в призначенні пенсії» відмовило позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту 2-1 розділу XV Закону України «про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через відсутність необхідного спеціального стажу роботи до 11 жовтня 2017 року 26 років 6 місяців на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне страхування» (далі Закон № 1788-ХІІ). За розрахунком відповідача стаж за вислугу років позивача складає 24 роки 8 місяців 0 днів. (арк. спр. 43, 67 зв. бік).

Рішенням ГУПФУ в Луганській області від 21.05.2021 № 58 «Про відмову в призначенні пенсії» відмовило позивачу в призначенні пенсії за вислугу років за заявою від 19.05.2021 у зв`язку із відсутністю спеціального стажу роботи на посадах працівників охорони здоров`я. Згідно наданих документів страховий стаж ОСОБА_1 складає 27 років 05 місяців 28 днів, стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років складає 24 роки 8 місяців. До страхового стажу в пільговому обчисленні відповідно до статті 60 Закону 1788 не зараховано період роботи на посаді палатної медсестри реанімаційного відділення Луганської обласної клінічній лікарні з 01.08.1989 по 08.07.2004, оскільки в трудовій книжці відсутні відомості про відволікання від роботи (перебування у відпустках без збереження заробітної плати, у частково оплачуваній відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку і в додатковій відпустці без збереження заробітної плати по догляду нею віку 6 років). Довідок підприємства про підтвердження цього факту не надано. До стажу, який дає право на пенсію за вислугу років не зараховано періоди роботи на посаді старшої медсестри з 01.06.2007 по 30.08.2007 та з 01.07.2014 по 30.11.2014 в Луганській обласній клінічній лікарні у зв`язку із відсутністю в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомостей щодо спеціального стажу роботи, відсутні дані про нарахування заробітної та сплати страхових внесків (арк. спр. 40-42, 65-66).

Згідно з інформацією, що міститься в ІКІС ПФУ: Підсистема призначення та виплати пенсії, стаж ОСОБА_1 для розрахунку права на пенсію за вислугу років складає 27 років 5 місяців 28 днів (арк. спр. 85).

Відповідно до записів у трудовій книжці від 27.07.1989 серії НОМЕР_3 (арк. спр. 17-19-23, 62-63) у межах спірних правовідносин позивач працювала в Луганській обласній клінічній лікарні: з 01.08.1989 на посаді палатної медичної сестри реанімаційного відділення; з 01.01.2002 відділення реанімаційне перейменовано у відділення інтенсивної терапії; з 08.07.2004 переведена на посаду старшої медичної сестри урологічного відділення.

У довідці Луганської обласної клінічної лікарні від 18.05.2021 № 01-9/353 (арк. спр. 32) зазначено, що за даними автоматизованої бази Міністерства охорони здоров`я України «Медичні кадри України», ОСОБА_1 дійсно працювала у Луганській обласній клінічній лікарні з 01.08.1989 наказ від 27.07.1989 № 145 к. За даними трудової книжки за номером НОМЕР_4 ОСОБА_1 дійсно працювала:

- з 01.08.1989 на посаді палатної медичної сестри реанімаційного відділення (наказ №145к від 27.07.1989);

- з 01.01.2002 відділення реанімаційне перейменовано у відділення інтенсивної терапії згідно з наказом № 33 від 23.02.2000 МОЗ України (наказ 40 від 02.01.2002);

- з 08.07.2004 переведена на посаду старшої медичної сестри урологічного відділення (наказ № 127к від 08.07.2004).

На підставі наказу № 397 від 03.05.2006р. згідно з класифікатором професій ДК 003-2005 назву старша медична сестра змінено на сестра медична старша. Звільнена з посади сестри медичної старшої урологічного відділення Луганської обласної клінічної лікарні 01.12.2014, наказ від 01.12.2014 № 12-к.

Відповідно до довідки Луганської республіканської клінічної лікарні від 05.05.2021 (арк. спр. 33) ОСОБА_1 працювала в Луганській обласній клінічній лікарні:

- з 01.08.1989 (наказ 145к від 27.07.1989) на посаді палатної медичної сестри реанімаційного відділення;

- з 08.07.2004 (наказ 127к від 08.07.2004) переведена на посаду старшої медичної сестри урологічного відділення.

Звільнена 21.05.2015 (наказ 93к від 21.05.2015) за ст.36 п.5 КЗпП України, з перекладу в Державна установа «Луганська республіканська клінічна лікарня".

Працювала в Державній установі «Луганська республіканська клінічна лікарня"

- з 22.05.2015 (наказ 1к від 22.05.2015) на посаді сестри медичної стаціонару (старшої) урологічного відділення

- з 27.08.2020 (наказ 162к від 27.08.2020) переведена на посаду сестри медичної загальнолікарняного персоналу.

Звільнена 30.04.2021 (наказ 81к від 30.04.2021) з ініціативи працівника (за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років) згідно ч.І ст.83 Трудового кодексу Луганській Народної Республіки.

За дані періоди роботи використовувала відпустки без утримання, навчалася на курсах підвищення кваліфікації з відривом від виробництва:

- з 27.11.1995 по 23.12.1995 (наказ 205к от25.10.1995) -курси

- з 16.04.2001 по 17.05.2001 (наказ 64к від 03.04.2001) - курси

- з 21.11.2005 по 16.12.2005 (наказ 208к від 01.11.2005) - курси

- з 13.09.2010 по 08.10.2010 (наказ 169к від 08.09.2010) - курси

- з 16.03.2015 по 10.04.2015 (наказ 48в від 16.03.2015) - курси

- з 02.03.2015 по 06.03.2015 (наказ 37в від 25.02.2015) - відпустка без оплати

- 07.09.2016 (наказ 168в від 06.09.2016) - відпустка без сплати

- з 03.102016 по 07.10.2016 (наказ 185в від 29.09.2016) - відпустка без сплати

- з 21.08.2017 по 01.09.2017 (наказ 139в від 28.07.2017) - відпустка без сплати

- 30.03.2018 (наказ 42в від 02.03.2018) - відпустка без сплати

- з 27.08.2020 по 09.09.2020 (наказ162в від 27.08.2020) - відпустка без сплати

- з 24.12.2020 по 15.12.2020; з 24.12.2020 по 29.12.2020 (пр.223в від 23.11.2020) курси.

Робота ОСОБА_2 в реанімаційному відділенні дає право на перерахунок стажу роботи в подвійному розмірі, відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», підстава: накази по кадрам, картка Т-2.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. […].

Частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Статтею 44 Закону № 1058-IV визначено, що:

- заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально (частина перша);

- заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку (частина друга);

- органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (частина третя).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Згідно з частиною п`ятою статті 45 Закону № 1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Закон № 1058-IV на час його прийняття самостійно не визначав порядку та підстав для призначення пенсії за вислугу років, проте його прикінцеві положення передбачали можливість призначення такого виду пенсії за нормами Закону № 1788-ХІІ.

Разом з тим Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», що набув чинності 11 жовтня 2017 року, Закон № 1058-IV доповнений новим розділом XIV-1 «Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян», яким, зокрема, передбачені підстави для призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.

Одночасно розділ XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1, згідно з яким особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, а також викладено абзац другий пункту 16 у новій редакції, яка передбачає, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії».

Як раніше зазначалося, Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» набрав чинності 11 жовтня 2017 року.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ у редакції, що діяла до 01 квітня 2015 року, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

У подальшому Законом № 213-VIII, що набув чинності з 01 квітня 2015 року, пункт «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ викладений у новій редакції, згідно з якою право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Законом № 911-VIII, що набув чинності з 01 січня 2016 року, в абзаці першому пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ слова «незалежно від віку» замінено словами та цифрами «після досягнення 55 років і» та доповнено пункт «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим такого змісту: «До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року».

Разом з тим Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 положення, зокрема, статті 55 Закону № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законами № 213-VIII та № 911-VIII, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Конституційний Суд України наголосив на тому, що збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону № 1788-ХІІ, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону № 1788-ХІІ поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону № 1788-ХІІ. Стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Тому положення щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Також Конституційний Суд України зазначив, що мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Згідно зі статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

В абзацах другому, четвертому пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010, Конституційний Суд України зазначив, …що визнання неконституційним Закону № 2222 у зв`язку з порушенням процедури його розгляду та ухвалення означає відновлення дії попередньої редакції норм Конституції України, які були змінені, доповнені та виключені Законом № 2222. Це забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України.

Отже, з 04 червня 2019 року положення пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ слід застосовувати у редакції, що діяла до 01 квітня 2015 року, а саме: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Відповідний порядок був визначений постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».

Згідно з абзацом другим постановляючої частини вказаної постанови у редакції, що діяла станом до 01 квітня 2015 року, пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я і соціального захисту призначаються при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, що додається.

До розділу 2 «Охорона здоров`я» Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909, віднесені лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) лікарняних закладів, лікувально-профілактичних закладів особливого типу, лікувально-трудових профілакторіїв, амбулаторно-поліклінічних закладів, закладів швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладів переливання крові, закладів охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладів, установ з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальних органів Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних закладів, діагностичних центрів.

Суд наголошує на тому, що позивач звернувся до відповідача 1 із заявою про призначення пенсії 19 травня 2021 року, тобто після ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 04 червня 2019 року № 2-р/2019.

Отже, згідно з пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, що діяв на час звернення за призначенням пенсії за вислугу років, позивачу як працівнику охорони здоров`я необхідно мати спеціальний стаж роботи 25 років.

Щодо не зарахування до страхового стажу в пільговому обчисленні відповідно до статті 60 Закону 1788 періоду роботи на посаді палатної медсестри реанімаційного відділення Луганської обласної клінічної лікарні з 01.08.1989 по 08.07.2004, оскільки в трудовій книжці відсутні відомості про відволікання від роботи (перебування у відпустках без збереження заробітної плати, у частково оплачуваній відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку і в додатковій відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею віку 6 років), суд зазначає таке.

Позивачем надана довідка від 05.05.2021 № 01-07/381 про періоди роботи позивача в Луганській обласній клінічній лікарні із зазначенням періодів неоплачуваних відпусток, перебування на навчальних курсах тощо. Довідка видана за підписом головного лікаря державного закладу «Луганська республіканська клінічна лікарня» Луганської народної республіки.

За встановлених обставин до спірних правовідносин застосуванню підлягають так звані "намібійські винятки" Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у даному випадку і при обставинах, що склались у зв`язку з тимчасовою окупацією м. Луганськ, відмова відповідачем - органом державної влади позивачу - фізичній особі у реалізації його права на отримання пенсії з підстави знаходження підтверджуючих первинних документів на окупованій території, не є пропорційною меті, якої намагався досягти відповідач цією відмовою, та така відмова порушує баланс між конституційним правом позивача на соціальне забезпечення та завданням відповідача щодо перевірки правильності нарахування пенсії.

Як наслідок, відповідачі повинні були враховувати дані про періоди роботи, перебування у відпустці без утримання, навчання на курсах підвищення кваліфікації з відривом від виробництва, зазначені у довідці від 05.05.2021 № 01-07/381, виданій за підписом головного лікаря державного закладу «Луганська республіканська клінічна лікарня» Луганської народної республіки, відносно позивача до 01.12.2014 при прийнятті відповідного рішення щодо обчислення страхового стажу періоду роботи позивача на посаді палатної медсестри реанімаційного відділення Луганської обласної клінічної лікарні з 01.08.1989 по 08.07.2004.

Стосовно не зарахування відповідачами до стажу позивача, який дає право на пенсію за вислугу років, періодів роботи на посаді старшої медсестри з 01.06.2007 по 31.08.2007 та з 01.07.2014 по 30.11.2014 в Луганській обласній клінічній лікарні у зв`язку із відсутністю в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомостей щодо спеціального стажу роботи, відсутності даних про нарахування заробітної та сплати страхових внесків, суд зазначає таке.

Відсутність сплати страхових внесків підприємством на підставі індивідуальних відомостях про застраховану особу (форма ОК-5) за вказані періоди та відсутність відповідних відомостей в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування не може бути підставою для не зарахування до страхового та пільгового стажу роботи, оскільки сплата страхових внесків та надання відповідних відомостей відноситься до обов`язків саме підприємства, а не працівника. Проте, період роботи в умовах, які надають право на призначення пенсії на пільгових умовах, підтверджуються належними доказами по справі.

З практики Європейського суду з прав людини слідує таке: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

У зв`язку з чим періоди роботи позивача на посаді старшої медсестри з 01.06.2007 по 31.08.2007 та з 01.07.2014 по 30.11.2014 в Луганській обласній клінічній лікарні також підлягали зарахуванню відповідачами до стажу позивача, який дає право на пенсію за вислугу років.

Щодо позиції відповідача 1 стосовно того, що фактично рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу виносилося відповідачем 2 головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області і такі дії є правомірними, суд зазначає таке.

Пунктом 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058 визначено, що особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Статтею 10 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що пенсійне забезпечення відповідно до цього Закону здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Згідно частини першої статті 44 Закону № 1058 призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Таким чином, нормами статті 10 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та статті 44 Закону № 1058 прямо визначено, що звернення за призначенням пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду.

Пунктом 4 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 р. № 280 (далі також Положення № 280), передбачено, що Пенсійний фонд України відповідно до покладених на нього завдань організовує, координує та контролює роботу територіальних органів, серед іншого, щодо: здійснення контролю за додержанням вимог законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі страхові внески) та інших платежів, за достовірністю документів, поданих для призначення пенсії, та відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, «призначенням (перерахунком) і виплатою пенсій», щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці та іншими виплатами, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України, інших джерел, визначених законодавством.

Згідно пункту 7 Положення № 280 Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку «територіальні органи».

Відповідно до пункту 1 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 22.12.2014 № 28-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 р. за № 40/26485 (далі також Положення № 28-2) Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі головне управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі Фонд).

Головні управління Фонду підпорядковуються Фонду та разом з управліннями Фонду в районах, містах, районах у містах, а також об`єднаними управліннями (далі управління Фонду) утворюють систему територіальних органів Фонду.

Згідно пункту 4 Положення № 28-2 Головне управління, утворене шляхом злиття головного управління Фонду та управління Фонду, головне управління Фонду, до якого приєднані управління Фонду, також забезпечують виконання завдань, передбачених пунктом 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 року за № 41/26486 (далі - Положення).

Підпунктом 7 пункту 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, серед іншого, визначено, що Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2020 № 925 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» вирішено реорганізувати деякі територіальні органи Пенсійного фонду України в Донецькій та Луганській областях шляхом приєднання до головних управлінь Пенсійного фонду України в Донецькій та Луганській областях за переліком згідно з додатком.

Відповідно до додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2020 № 925 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» у Луганській області Біловодське об`єднане управління Пенсійного фонду України, Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України, Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України, Рубіжанське об`єднане управління Пенсійного фонду України, Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України, Управління Пенсійного фонду в м. Лисичанську, Управління Пенсійного фонду в м. Сєвєродонецьку, Управління Пенсійного фонду в Попаснянському районі, Управління Пенсійного фонду в Станично-Луганському районі реорганізовані шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2020 № 925 внаслідок реорганізації територіальних органів Пенсійного фонду України в Луганській області шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України, Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України, Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України, Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України, Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України, Управління Пенсійного фонду в м. Лисичанську, Управління Пенсійного фонду в м. Сєвєродонецьку, Управління Пенсійного фонду в Попаснянському районі, Управління Пенсійного фонду в Станично-Луганському районі на Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області покладені функції з призначення (здійснення перерахунку) і виплати пенсії, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства.

Згідно відомостей офіційного сайту, Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області має такі структурні підрозділи:

1) Сектор обслуговування військовослужбовців та деяких інших категорій громадян (сервісний центр), місце розташування місто Сєвєродонецьк;

2) Відділ обслуговування громадян № 1 (сервісний центр), місце розташування смт Біловодськ, смт Мілове;

3) Відділ обслуговування громадян № 2 (сервісний центр), місце розташування смт. Білокуракине, смт Новопсков;

4) Відділ обслуговування громадян № 3 (сервісний центр), місце розташування м. Кремінна;

5) Відділ обслуговування громадян № 4 (сервісний центр), місце розташування м. Лисичанськ;

6) Відділ обслуговування громадян № 5 (сервісний центр), місце розташування смт. Марківка;

7) Відділ обслуговування громадян № 6 (сервісний центр), місце розташування смт. Новоайдар, м. Щастя;

8) Відділ обслуговування громадян № 7 (сервісний центр), місце розташування м. Попасна;

9) Відділ обслуговування громадян № 8 (сервісний центр), місце розташування м. Рубіжне;

10) Відділ обслуговування громадян № 9 (сервісний центр), місце розташування м. Сєвєродонецьк;

11) Відділ обслуговування громадян № 10 (сервісний центр), місце розташування м. Сватово, смт Троїцьке;

12) Відділ обслуговування громадян № 11 (сервісний центр), місце розташування смт. Станиця Луганська;

13) Відділ обслуговування громадян № 12 (сервісний центр), місце розташування м. Старобільськ.

Таким чином, Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області є територіальним органом Пенсійного фонду України, що призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

При цьому Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області має 13 структурних підрозділів, які територіально розташовані у 16 населених пунктах Луганської області.

Також згідно змісту Положення про Пенсійний фонд України у останнього зовсім відсутні функції щодо призначення (здійснення перерахунку) і виплати пенсії, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства.

У Пенсійного фонду України наявні повноваження стосовно організації, координації та контролю «роботи» саме «територіальних органів», серед іншого, щодо здійснення контролю за достовірністю документів, поданих для призначення пенсії, та відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, «призначення (перерахунку) і виплатою пенсій», щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці та іншими виплатами, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України, інших джерел, визначених законодавством.

Аналіз зазначених норм законів та нормативно-правових актів свідчать про те, що Пенсійний фонд України безпосередньо не наділений повноваженнями щодо «призначення (перерахунку) і виплати пенсій», а в силу положень пункту 7 Положення № 280 здійснює такі повноваження виключно через утворені в установленому порядку «територіальні органи».

Пунктом 1.1. розділу I Порядку 22-1 визначено, що заява про призначення пенсії подається заявником до «територіального органу» Пенсійного фонду України (далі «орган, що призначає пенсію») через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі «сервісний центр»).

Відповідно до пункту 4.1. розділу ІV Порядку 22-1 заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень «органу, що призначає пенсію».

Згідно пункту 4.2 розділу ІV Порядку 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ «органу, що призначає пенсію», який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3. розділу ІV Порядку 22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником «органу, що призначає пенсію» (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів «органом, що призначає пенсію», приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Пунктом 4.7. розділу ІV Порядку 22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів саме «органом, що призначає пенсію».

Виключно «орган, що призначає пенсію», не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Як зазначає сам відповідач 1, заява позивача прийнята головним спеціалістом відділу обслуговування громадян та зареєстрована в електронному журналі звернень за № 3782.

Тобто, ГУПФУ в Луганській області як «орган, що призначає пенсію», правильно виконав положення пункту 4.1. розділу ІV Порядку 22-1.

Як вже зазначалося, пункт 4.2 розділу ІV Порядку 22-1 визначає, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ «органу, що призначає пенсію», який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Відповідач 1 пояснив, що з урахуванням пункту 4.2 Порядку 22-1 Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 на призначення пенсії від 19.05.2021 рішенням від 21.05.2021 №58 винесло рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу.

Зазначені дії як відповідача 1, так і відповідача 2 не відповідають положенням пункту 4.2 розділу ІV Порядку 22-1, оскільки згідно вказаної норми засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ саме «органу, що призначає пенсію».

Тобто, після реєстрації заяви позивача та сканування копій документів відповідач 1 зобов`язаний засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначити структурний підрозділ саме «органу, що призначає пенсію», яким і є відповідач 1 - ГУПФУ в Луганській області.

ГУПФУ в Луганській області має 13 структурних підрозділів, які територіально розташовані у 16 населених пунктах Луганської області.

Саме серед 13 структурних підрозділів, які територіально розташовані у 16 населених пунктах Луганської області, засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності повинен був визначений один структурний підрозділ, який повинен був сформувати атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу позивача.

Натомість, таким структурним підрозділом був визначений відповідач 2 ГУПФУ в Донецькій області.

Зазначені дії не регламентовані жодною правовою нормою, які регулюють відносини в сфері пенсійного забезпечення.

ГУПФУ в Донецькій області не є структурним підрозділом ГУПФУ в Луганській області, оскільки є територіальним органом Пенсійного фонду України і має свої окремі структурні підрозділи.

Пенсійний фонд України в силу приписів норм законодавства та Положення про Пенсійний фонд України не наділений повноваженнями призначати пенсії, відповідно серед його територіальних органів (якими є як ГУПФУ в Луганській області, так і ГУПФУ в Донецькій області) не може визначатися «структурний підрозділ», який в силу приписів пункту 4.2 розділу ІV Порядку 22-1 формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення) та електронну пенсійну справу.

Таким чином, відповідач 2 не мав правових підстав для розгляду заяви та прийняття рішення стосовно позивача, який звернувся із заявою про призначення пенсії до відповідача 1.

В силу приписів пункту 4.3. розділу ІV Порядку 22-1 саме керівник ГУПФУ в Луганській області повинен підписати рішення за результатами розгляду заяви про призначення пенсії, оскільки ГУПФУ в Луганській області і є тим «органом, що призначає пенсію».

Пункт 4.7. розділу ІV Порядку 22-1 визначає, що саме «орган, що призначає пенсію» (за спірних правовідносин - ГУПФУ в Луганській області) повинен всебічно, повно і об`єктивно розглянути всі подані документи, після чого установити наявність чи відсутність права особи на одержання пенсії.

Відповідач 1 в поясненнях зазначив, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області в порядку контролю винесеного рішення Головним управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 від 21.05.2021 року №58 підтверджено правильність винесеного рішення відповідачем 2 по справі.

Однак жодною правовою нормою не визначені контрольні функції одного Головного управління Пенсійного фонду України над іншим Головним управлінням при здійсненні останнім функцій щодо прийняття рішення за заявою конкретної особи про призначення пенсії.

Такі функції віднесені виключно до повноважень Пенсійного фонду України, про що зазначено вище за текстом із посиланням на конкретні норми законодавства.

Таким чином, зазначені відповідачем «контрольні функції» не передбачені жодною нормою, у зв`язку з чим посилання відповідача 1 на обставини правомірності винесення саме відповідачем 2 рішення за заявою позивача є нормативно не обґрунтованими.

Враховуючи вище викладені обставини, відповідач 1 допустив грубе порушення пунктів 4.2., 4.3. та 4.7. розділу ІV Порядку 22-1, неправомірно допустивши після реєстрації заяви позивача визначення засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності Головного управління ПФУ в Донецькій області як структурного підрозділу, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу позивача.

У зв`язку з чим оскаржувані рішення відповідачів підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Позиція відповідача 1 стосовно вимоги позивача стягнути за рахунок асигнувань ГУПФУ сплаченого позивачем судового збору та відсутність, на його думку, правових підстав для такого стягнення з урахуванням положень частин першої та другої статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є хибною з огляду на таке.

Судовий збір є видом судових витрат, питання розподілу якого врегульовано главою 8 Кодексу адміністративного судочинства України та нормами Закону України «Про судовий збір». Питання стягнення судового збору не є позовними вимогами, а в обов`язковому порядку вирішується судом при вирішенні справи по суті.

Як наслідок, посилання відповідача 1 на положення статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при вирішенні питання про розподіл судового збору є безпідставним.

Щодо способу захисту порушеного права суд зазначає таке.

Статтею 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд, серед іншого, може прийняти рішення про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких вона просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права, та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне обрати такий спосіб захисту порушеного права як прийняття рішення про зобов`язання відповідача1 повторно розглянути заяву позивача від 19.05.2021 про призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зарахувавши до стажу позивача, який дає право на пенсію за вислугу років, періоди роботи на посаді старшої медсестри з 01.06.2007 по 31.08.2007 та з 01.07.2014 по 30.11.2014 в Луганській обласній клінічній лікарні, а також зарахувавши стаж з урахуванням даних про періоди роботи, перебування у відпустці без утримання, навчання на курсах підвищення кваліфікації з відривом від виробництва, зазначені у довідці від 05.05.2021 № 01-07/381, виданій за підписом головного лікаря державного закладу «Луганська республіканська клінічна лікарня» Луганської народної республіки, відносно позивача до 01.12.2014 при обчисленні страхового стажу періоду роботи позивача на посаді палатної медсестри реанімаційного відділення Луганської обласної клінічної лікарні з 01.08.1989 по 08.07.2004.

Також суд вважає за необхідне визнати протиправними дії відповідача1 щодо визначення засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності Головного управління ПФУ в Донецькій області як структурного підрозділу, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу позивача за його заявою від 19.05.2021 про призначення пенсії за віком.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Частиною третьою статті 245 КАС України передбачено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Зазначені норми процесуального законодавства спростовують позицію відповідача стосовно того, що територіальний орган Пенсійного фонду має виключну компетенцію у питаннях призначення (переведення з одного виду пенсії на інший) та перерахунку пенсії, а також у питаннях зарахування періодів роботи до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, тобто дискреційними.

Суд не втручається до таких повноважень і не підміняє собою територіальний орган Пенсійного фонду, оскільки на підставі норм КАС України перевіряє законність вчинення дії пенсійним органом стосовно розгляду заяви позивача про призначення пенсії на пільгових умовах.

Позовні вимоги про зобов`язання відповідача призначити пенсію на підставі наданих документів не підлягають задоволенню внаслідок передчасності їх заявлення.

Твердження відповідача про те, що право призначення пенсії покладено на територіальний орган Пенсійного фонду та є виключно їх дискреційними повноваженнями, суд відхиляє з огляду на таке.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір в сумі 908,00 грн, що підтверджено квитанцією від 06.08.2021 № 90259 (арк. спр. 12).

Як вже вище вказано, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню внаслідок обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права.

При цьому предметом спору у даній справі є відмова відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років та зобов`язання органу Пенсійного фонду України відновити порушене право.

Відповідно, обрання неналежного способу захисту порушених прав фактично не змінює тієї обставини, що вимоги позивача є правомірними.

Оскільки спір виник внаслідок неправильних дій територіального органу Пенсійного фонду України і позовні вимоги підлягають частковому задоволенню внаслідок обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, суд присуджує позивачу понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів по 454,00 грн з кожного.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (ідентифікаційний код 21782461, місцезнаходження: вул. Шевченка, буд. 9, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93404), Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ідентифікаційний код 13486010, місцезнаходження: площа Соборна, буд. 3, м. Слов`янськ, Донецька область, 84122) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо визначення засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області як структурного підрозділу, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу ОСОБА_1 за її заявою від 19.05.2021 про призначення пенсії за віком.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 21.05.2021 № 58 «Про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років за заявою від 19.05.2021».

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 21.05.2021 № 58 «Про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років за заявою від 19.05.2021».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.05.2021 про призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зарахувавши до стажу позивача, який дає право на пенсію за вислугу років, періоди роботи на посаді старшої медсестри з 01.06.2007 по 31.08.2007 та з 01.07.2014 по 30.11.2014 в Луганській обласній клінічній лікарні, а також зарахувавши стаж з урахуванням даних про періоди роботи, перебування у відпустці без утримання, навчання на курсах підвищення кваліфікації з відривом від виробництва, зазначених у довідці від 05.05.2021 № 01-07/381, виданій за підписом головного лікаря державного закладу «Луганська республіканська клінічна лікарня» Луганської народної республіки, відносно ОСОБА_1 до 01.12.2014 при обчисленні страхового стажу періоду роботи ОСОБА_1 на посаді палатної медсестри реанімаційного відділення Луганської обласної клінічної лікарні з 01.08.1989 по 08.07.2004.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 коп.).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 коп.).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Борзаниця