Справа № 160/10046/20
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2021-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 жовтня 2021 року м. Дніпросправа № 160/10046/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів:

судді - доповідача Чумака С.Ю.,

суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року в адміністративній справі № 160/10046/20 (суддя І інстанції Златін С.В.)

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 4 травня 2020 року № 1409/04-36-52-40-0468, яким їй визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 46088,4 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року адміністративний позов задоволений частково: визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення від 4 травня 2020 року № 1409/04-36-52-40-0468 в частині суми податкового зобов`язання за 2019 рік у розмірі 16 859,22 грн. Стягнуто з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача сплачену суму судового збору 307,56 грн та витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 4000 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення в частині відмови в задоволенні позову та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована доводами позову, позивач вважає, що відповідач порушив порядок і строки складання і надсилання оскаржених податкових повідомлень-рішень: у 2020 році позивач нарахував грошове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017, 2018 та 2019 роки. Зазначає також, що домоволодіння, за яке їй нараховані зобов`язання, не придатне для проживання, а тому не може бути об`єктом оподаткування. Крім того, зауважила, що все нерухоме майно нею було відчужено ще у 2018-2019 роках, проте відповідач протиправно нарахував їй зобов`язання.

Відповідачем подано апеляційну скаргу в частині стягнення з нього на користь позивача витрат на оплату професійної правничої допомоги.

В обґрунтування скарги зазначив, що позивачем не надано доказів щодо складності справи та понесених витрат при розгляді справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ

Позивач була власником нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки:

- квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35,4 кв. метрів, житлова площа 18 кв. метрів;

- домоволодіння, яке складається з А-1 житловий будинок загальною площею 83,6 кв. метрів та житловою площею 51 кв. метр; В-2 - житловий будинок загальною площею 330,2 кв. метри та житловою площею 157,1 кв. метрів, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Право власності позивача на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 , припинено на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 05.09.2018. (а.с. 10-11)

Право власності позивача на об`єкт нерухомого майна домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , припинено 11.02.2019, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. (а.с. 6-9)

Відповідно до технічного висновку щодо житлового будинку (літера В-2) за адресою: АДРЕСА_2 , який складено експертом Сотовою (Романенко) Катериною Миколаївною (кваліфікаційний сертифікат серія АЕ № 002814 від 10.10.2013 року, виданий Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Атестаційна архітектурно-будівельна комісія від 10.10.2013), житловий будинок (літера В-2) не обладнано системою водопостачання, водовідведення, газопостачання та опалення, на момент обстеження не експлуатується. Проживання в будинку неможливе. (а.с. 12-37)

27 лютого 2020 року відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № 397|04-36-52-40-0468, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017-2019 роки в розмірі 44090,47 грн (а.с. 52-53), яке оскаржено позивачем в адміністративному порядку до ГУ ДПС у Дніпропетровській області.

За наслідками розгляду скарги податковим органом 4 травня 2020 року прийнято нове податкове повідомлення-рішення № 1409/04-36-52-40-0468, яким їй визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017-2019 роки в розмірі 46088,4 грн. (а.с. 54-55)

Вважаючи зазначене податкове повідомлення-рішення протиправними, позивач звернулась до суду.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно здійснено нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік та 2018 рік. Проте, стосовно податкового зобов`язання за 2019 рік суд зазначив, що податковим органом щодо зазначеного вище домоволодіння зобов`язання обчислені за весь рік, тоді як право власності позивача було припинено у лютому 2019 року, тобто позивач повинна сплатити податок лише за січень 2019 року.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ

Статтею 266 Податкового Кодексу України визначено платників податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, об`єкти оподаткування, базу оподаткування, а також пільги із сплати цього податку.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового Кодексу України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового Кодексу України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Згідно з пп. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 Податкового Кодексу України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

За приписами пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового Кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового Кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (пп. 266.5.1 пп. 266.5 ст. 266 Податкового Кодексу України).

Рішеннями Дніпровської міської ради від 13.07.2016 № 7/11 Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 № 5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста» та від 15.02.2017 № 12/18 Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 року № 5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста» встановлені ставки та пільги з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. (а.с. 130-139)

За змістом п. 266.7 ст. 266 Податкового Кодексу України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Позивачем доводи щодо неправильного арифметичного обрахування в оскарженому рішенні розміру податкового зобов`язання ні в позові, ні в апеляційній скарги не заявлялись.

1. Стосовно доводів апелянта про порушення відповідачем строків прийняття оскарженого податкового повідомлення, що свідчить про протиправність останнього, рішення колегія суддів зазначає таке.

Згідно з пп. 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до п. 266.7.2 пункту 266.7 ст. 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Згідно з пп. 266.10.2 пункту 266.10 статті 266 Податкового кодексу України у разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.

За приписами пп. 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 Податкового кодексу України податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.

З огляду на вказані правові норми апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції, що у випадку несвоєчасного надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення платник податку звільняється лише від відповідальності за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання, визначеного цим рішенням, а не від сплати самого зобов`язання, як помилково вважає позивач.

При цьому, пп. 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 Податкового кодексу України з питання строків нарахування податкового зобов`язання відсилає до положень пункту 102.1 статті 102 цього Кодексу, приписами якого і слід керуватись при вирішенні питання, чи в межах встановлених Податковим кодексом України винесено спірне податкове повідомлення-рішення.

Відповідно ж до п. 102.1 ст. 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.

Отже, з урахуванням приписів пп. 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 Податкового кодексу України податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, може бути нараховано протягом 1095 днів після закінчення податкового (звітного) періоду, який дорівнює календарному року. Тобто, зобов`язання за 2017 рік може бути визначено до 1 січня 2021 року, за 2018 рік до 1 січня 2022 року, за 2019 рік до 1 січня 2023 року.

Оскільки спірне податкове повідомлення-рішення прийнято 4 травня 2020 року, то строки нарахування податкового зобов`язання податковим органом не порушені.

2. Стосовно непридатності житлового будинку для проживання апеляційний суд зазначає таке.

Згідно з абзацем «г» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України дійсно не є об`єктом оподаткування: житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв`язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Разом з тим, необхідною і обов`язковою умовою за приписами зазначеної правової норми є наявність рішення органу місцевого самоврядування про визнання житлової нерухомості непридатною для проживання.

Оскільки рішення органу місцевого самоврядування з цього питання не приймалось, то підстави для застосування приписів абзацу «г» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України ідсутні.

3. Стосовно неврахування відповідачем факту відчуження позивачем квартири АДРЕСА_3 .

Відповідно до пп. 266.8.1 пункту 266.8 статті 266 ПК України у разі переходу права власності на об`єкт оподаткування від одного власника до іншого протягом календарного року податок обчислюється для попереднього власника за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначений об`єкт оподаткування, а для нового власника починаючи з місяця, в якому він набув право власності

Як правильно встановлено судом першої інстанції, право власності позивача на вказаний вище об`єкт нерухомого майна припинено у вересні 2018 року.

Тобто, з 01.09.2018 позивач не повинен сплачувати податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки стосовно квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з розрахунком податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідач нарахував податкові зобов`язання позивачу стосовно квартири АДРЕСА_1 , за період з 1 січня по 31 серпня 2018 року, тобто відповідно до приписів Податкового кодексу України, а тому спірне податкове повідомлення-рішення в цій частині прийнято відповідачем правомірно.

Інших доводів стосовно протиправності оскарженого рішення податкового органу в апеляційній скарзі не заявлено, а тому судом першої інстанції в цій частині прийнято правильне рішення про часткове скасування податкового повідомлення-рішення відповідача від 4 травня 2020 року № 1409/04-36-52-40-0468.

4. Стосовно витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Перевіривши зміст наданих позивачем документів стосовно витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, між позивачем та адвокатом Петренко М.Г. був укладений договір про надання професійної правничої допомоги від 01.10.2019, за умовами якого адвокат зобов`язався надати послуги щодо здійснення представництва інтересів позивача у цивільному, адміністративному, господарському процесах.

Відповідно до акту надання послуг від 25.10.2020 сторони погодили отримання позивачем наступних послуг, які надано адвокатом: складання позовної заяви, розроблення правової позиції, представлення інтересів позивача у суді, інші вчиню вальні дії для захисту прав позивача; загальна вартість послуг 15 000 грн.

Сплата зазначеної суми підтверджується прибутковим касовим ордером № 1 від 25.10.2020 про отримання адвокатом від позивача 15 000 грн.

Враховуючи критерії співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, приймаючи до уваги що дана справа є складною (за обсягом доказів), часткове задоволення заявлених позовних вимог, а також те, що витрати на оплату послуг адвоката мають бути дійсні, необхідні та обґрунтовані, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції, що відшкодуванню на користь позивача підлягають витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 4 тисячі гривень.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Судом першої інстанції повно та об`єктивно досліджено обставини справи і надано оцінку всім доводам сторін, рішення прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Оскільки справа відповідно до п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України відноситься до категорії незначних, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року в адміністративній справі № 160/10046/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С.Ю. Чумак

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко