Справа № 240/7652/21
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року м. Житомир справа № 240/7652/21

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) про визнання незаконним та стягнення матеріальної допомоги,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовом, в якому просить:

- визнати незаконним рішення про відмову у наданні їй матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати, викладене у листі №12-12/17/5385 від 10.12.2020;

- стягнути з Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) на її користь матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати.

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог вказала, що з березня 2003 року є державним службовцем. Відмічає, що звернувшись до відповідача із заявою про нарахування та виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань отримала відмову, з підстав відсутності коштів фонду оплати праці.

Не погоджуючись із такою відмовою відповідача, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав. Вважає, що у відповідача були наявні кошти на здійснення такої виплати, оскільки 1275 працівників міжрегіонального управління було надано таку допомогу.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 13.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

18.06.2021 до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог.

Наголошує, що рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі з урахуванням наявності коштів фонду оплати праці та розміром суми коштів передбачених кошторисом на відповідний рік, для нарахування та виплати заробітної плати, у тому числі і матеріальних допомог. Представник відповідача вважає, що надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язком, а є правом керівника державного органу.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що позивач з березня 2003 року є державним службовцем. Наказом Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 25.09.2020 № 1522/04 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено із займаної посади провідного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності Управління бухгалтерського обліку, фінансового та господарського забезпечення Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), на підставі п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу».

При цьому, як вказує представник відповідача, наказом Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 17.11.2020 № 1896/04 скасовано наказ від 25.09.2020 № 1522/04 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено Позивача з 02.10.2020 на посаді провідного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності Управління бухгалтерського обліку, фінансового та господарського забезпечення Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), у зв`язку із чим, з 18.11.2020 позивач приступила до виконання своїх обов`язків. Вказаним наказом було зобов`язано Управління бухгалтерського обліку, фінансового та господарського забезпечення Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати за вимушений прогул з 02.10.2020 по 17.11.2020, на виконання якого платіжним дорученням №73323 від 27.11.2020 на картковий рахунок позивача перерахована належна їй сума.

Отримання заробітної плати за вимушений прогул з 02.10.2020 по 17.11.2020 позивачем не оспорюється.

Позивач з метою отримання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань 12.08.2020 звернулася до відповідача із відповідною заявою, за результатами розгляду якої отримала відмову у нарахуванні та виплаті такої допомоги, викладену у листі відповідача № 12-12/17/5385 від 10.12.2020, підставою для якої слугував факт відсутності коштів на оплату такої допомоги.

Не погодившись із цією відмовою, позивач ініціював розгляд судом даного спору.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд вказує наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

У статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається КЗпП, Законом України «Про оплату праці» №108/95-ВР від 24.03.1995 року (далі - Закон №108/95-ВР) та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною п`ятою статті 97 КЗпП визначено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до статті 98 КЗпП оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Згідно з частиною першою статті 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

В той час, Закон України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015 (далі -Закон №889-VIII), визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Положеннями статті 1 вказаного Закону, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Статтею 50 Закону №889-VIII визначено, що держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.

Відповідно до п. п. 3 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" №268 від 9 березня 2006 року надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

Відповідно до Порядку надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 2016 року № 500, державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви.

Рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.

Разом з тим, статтею 57 Закону №889-VIII державним службовцям гарантовано виплату грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати одночасно з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки.

Аналіз викладеної норми дає підстави для висновку, що вказане право декларовано державою, та держава в свою чергу, через створювані нею органи несе обов`язок щодо своєчасної та повної виплати саме у розмірах, які нею ж визначені та закріплені в Законі.

При цьому, питання про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань регулюються положень частини другої статті 54 Закону №889-VIII, державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не входить в обов`язкові виплати, які підлягають державному службовцю, вказана виплата здійснюється лише на підставі рішення керівника та у межах затвердженого фонду оплати праці.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 2016 року №500 затверджено Порядок надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (далі - Порядок №500).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що державним службовцям матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви.

Як вже відмічалося, вказана допомога виплачується особі за рішенням керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.

За матеріалами справи, відповідно до наказу №1522/04 від 25.09.2020 позивача звільнено з посади провідного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності Управління бухгалтерського і обліку, фінансового та господарського забезпечення Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), і з 01 жовтня 2020 року відповідно до пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби.

При звільненні позивачу призначено грошову компенсацію за 14 календарних днів щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби 18 років (за 2020 рік), 08 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 28.12.2019 по 01.10.2020, а також виплачено вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати відповідно до частини третьої статті 83 Закону України «Про державну службу».

Виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань відповідачем не здійснено, у зв`язку із відсутністю коштів.

При цьому, суд вважає за необхідне відмітити, що на відміну від грошової допомоги на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не гарантується держслужбовцеві, оскільки статтею 54 Закону 889-VIII лише передбачає можливість її отримання у разі наявності відповідних коштів на таку виплату.

Таким чином, за браком коштів фонду оплати праці, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань може не виплачуватися особі.

Отже, в контексті наведеного, суд дійшов висновку, що відповідачем не було вчинено протиправних дій та бездіяльності щодо звуження змісту та обсягу прав позивача в частині невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Крім того, як було розраховано представником відповідача, за період роботи з 01.01.2020 по 10.12.2020 позивачу було нараховано відповідно до фактично відпрацьованого часу - 188 747,96 грн, у тому числі: 43 167,09 грн - посадовий оклад, 2553,54 грн - надбавка за ранг (8 ранг державної служби), 21 583,54 грн - надбавка за вислугу років державної служби (що складає 50% від посадового окладу), 43 713,68 грн - надбавка за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи (що складає 101% від посадового окладу), 510 грн - премія (що складає 1% від посадового окладу), 13 050 грн - матеріальна допомога на оздоровлення, 26 936,36 грн - відпускні та компенсація за невикористану відпустку, 2 520,75 грн - лікарняні до 5 днів, 18 532,16 грн - компенсація за вимушений прогул, 16 180,84 грн - вихідна допомога при звільненні.

За розрахунками представника відповідача, позивачу у 2020 році було нараховано коштів на 6761,96 грн більше, ніж це було передбачено кошторисом на 2020 рік (188747,96 грн. - 181986 грн), що дає підстави стверджувати про те, що ОСОБА_1 нараховано та виплачено усі належні їй кошти у передбаченому законодавством порядку, що у свою чергу і слугувало підставою для прийняття рішення про відмову у призначенні та виплаті такої допомоги.

За наведених обставин, суд вважає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого законом покладено тягар доведення обґрунтованості власних рішень, в разі їх судового оскарження, не наведено доказів щодо правомірності та обґрунтованості спірних нарахувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України визначено, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частинами 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірності відмови у нарахуванні та виплаті матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат, та відмову у задоволенні позовних вимог, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 КАС України, суд, -

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) (вул. Володимирська, 91, м.Хмельницький, Хмельницька область, 29000. ) про визнання незаконним та стягнення матеріальної допомоги - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст рішення складено: 04.10.2021.