Справа № 520/7498/21
Суддя: Ніколаєва О.В.
Дата ухвалення: 2021-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

04 жовтня 2021 року Справа №520/7498/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Ніколаєвої О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства охорони здоров`я України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 29.04.2021 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства охорони здоров`я України, в якому просить:

- визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати надати відповідь по суті звернення та запитувану інформацію, яка містяться у листі від 14.01.2021, рекомендованим листом з описом вкладення;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача відшкодовану суму за нанесену моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що бездіяльність Міністерства охорони здоров`я України порушує право позивача, відтак з метою захисту порушених прав звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи у адміністративній справі №520/7419/21.

Цією ж ухвалою відповідачу надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідачем 14.06.2021 до суду надано відзив на позовну заяву, згідно з яким зазначено, що у спірних правовідносинах діяв в межах наданих повноважень, відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Позивачем 16.06.2021 надано відповідь на відзив, за змістом якого останній просив задовольнити позовні вимоги.

У період з 29.06.2021 по 23.07.2021 та з 20.08.2021 по 02.09.2021 суддя перебувала у відпустці.

Розглянувши надані сторонами документи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Харківський окружний адміністративний суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач звернувся до Міністерства охорони здоров`я України з запитом, відповідно до якого просив надати відповідь та інформацію:

надати вищезазначену документацію, запитану від закладів охорони здоров`я:

Якщо вона відсутня та її не було отримано МОЗ України від закладів охорони здоров`я, то чому ця обставина не вплинула на Висновок КЕО МОЗ України від 19.02.2019 і чому у висновку не було про це зазначено?

чому клініко-експертна комісія МОЗ України не надала оцінку лабораторним дослідженням які були проведені у ФОП ОСОБА_2 .? Висновок КЕО МОЗ України від 19.02.2019 не містить жодної оцінки проведеним лабораторним дослідженням.

Вимога про це містилась у зверненні (скарзі) від 26.04.2017.

Чому Висновок КЕО КЕК МОЗ від 19.02.2019 якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування ОСОБА_1 у ТОВ «Он Клінік Харків» не підписано головою КЕК Лінчевським О.В. та заступником голови КЕК Слонецьким І.І.? Якщо вони були відсутні на засіданні КЕК 19.02.2019. Прошу надати підтверджуючи документи які обґрунтовують поважність обставин їх відсутності.

Пунктом 26 розділ IV Наказу МОЗ України від 05.02.2016 №69 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.02.2016 за №285/28415 «Про організацію клініко-експертної оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування» передбачено Висновок КЕО може бути оскаржено в установленому законодавством порядку.

Яким чином та якими нормативно-правовими актами встановлено порядок та процедуру оскарження (скасування) висновків КЕО КЕК МОЗ та висновків КЕО КЕК структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних державних адміністрацій?

Згідно, Наказу МОЗ України від 05.02.2016 №69 «Про організацію клініко-експертної оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування» п. 2 Визначити Управління ліцензування та якості медичної допомоги МОЗ України відповідальним за організацію роботи, координацію та контроль діяльності клініко-експертних комісій у МОЗ України та адміністративно-територіальних одиницях.

Відповідь просив надати рекомендованим листом з описом вкладення.

Лист відповідачем отримано16.01.2021.

Листом від 03.02.2021 позивача повідомлено, що стосовно надання копій документів, на підставі яких проводилась клініко-експертна оцінка якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування в умовах ТОВ «ОН КЛІНІК ХАРКІВ». МОЗ України листом від 04.04.2019 №17-06/М-7105/4086-зв направило на адресу копію висновку за результатами засідання клініко-експертної комісії МОЗ України від 19 лютого 2019, на якому розглядалось питання оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування в умовах ТОВ «ОН КЛІНІК ХАРКІВ». Крім того, за зверненням, МОЗ України листом від 24.06.2019 № 17-06/М-6796/7202-зв направило копії документів, які були офіційно надіслані до МОЗ України Департаментом охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації та розглядалися під час засідання клініко- експертної комісії МОЗ України 19 лютого 2019, окрім документів, що стосуються освіти лікарів, оскільки зазначена інформація відповідно до Законів України «Про інформацію», Закону України «Про захист персональних даних» відноситься до персональних даних, які не підлягають розголошенню без згоди особи. Додатково, за запитом, МОЗ України листом від 17.09.2019 № 17-06/М-12270/10751-зв надало наступні документи: копію наказу МОЗ України від 16 січня 2017 №30 «Про затвердження складу експертів клініко-експертної комісії МОЗ України», яким визначений склад експертів КЕК МОЗ, що залучаються до експертної оцінки медичної документації, копію наказу МОЗ України від 15 лютого 2019 №14-Адм «Про проведення клініко-експертної оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування», витяг з протоколу засідання КЕК МОЗ України від 19 лютого 2019 та копії експертних висновків. Щодо відсутності підпису у Висновку КЕО. Відповідно до пункту 9 розділу IV Положення про клініко-експерту комісію Міністерства охорони здоров`я України (далі - Положення про КЕК МОЗ) затвердженого від 05.02.2016 №69 «Про організацію клініко-експертної оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 лютого 2016 за № 285/28415, у випадку відсутності голови КЕК МОЗ роботу організовує один із його заступників. Копія висновку КЕО після підпису членами клініко-експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України, які були присутні на засіданні, була надана на адресу позивача листом від 04.04.2019 № 17-06/М-7105/4086-зв. Інформація щодо членів клініко-експертної комісії МОЗ України, які були присутні під час засідання КЕК МОЗ України 19.02.2019, зазначена у протоколі засідання клініко-експертної комісії МОЗ України від 19 лютого 2019, витяг якого МОЗ України листом від 24.06.2019 № 17-06/М- 6796/7202-зв направило на адресу позивача. Крім того, Положенням про КЕК МОЗ не визначено зобов`язання щодо зберігання документації на підставі, якої проводилась клініко-експертна оцінка якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування. Таким чином, оригінали документів, які розглядаються на засіданнях КЕК МОЗ України після підписання висновку КЕО повертаються суб`єктам, які їх направляли, а у випадку з копіями документів, після закінчення строку для судового оскарження висновку КЕО копії знищуються.

Не погоджуючись з вказаним позивач звернувся з даним позовом до адміністративного суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації особою наданого їй Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян, відповідно до їх статуту, пропозиції про поліпшення їхньої діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів урегульовано Законом України "Про звернення громадян" від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР (далі - Закон №393/96-ВР).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону №393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону №393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Згідно з частиною першою статті 15 Закону №393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Частиною третьою статті 15 Закону №393/96-ВР передбачено, що відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Щодо змісту запиту від 14.01.2021 та відповідей на питання, судом встановлено наступне.

Стосовно питання №1. Надати вищезазначену документацію, запитану від закладів охорони здоров`я. Якщо вона відсутня та її не було отримано МОЗ України від закладів охорони здоров`я, то чому ця обставина не вплинула на Висновок КЕ О МОЗ України від 19.02.2019 і чому у Висновку не було про це зазначено.

Відповідь МОЗ України, що листами від 24.06.2019 №17-06/М-6796/7202-зв та від 17.09.2020 №17-06/М-12270/10751-зв позивачу направлено копії документів.

Проте, судом встановлено, що рішенням від 04.08.2020 у справі №520/7047/2020 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Міністерства охорони здоров`я України (вул. М. Грушевського, буд. 7, м. Київ, 01021, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства охорони здоров`я України щодо ненадання ОСОБА_1 відповідей на запити від 24.05.2019, 09.09.2019 та 27.12.2019.

Зобов`язано Міністерство охорони здоров`я України (вул. М. Грушевського, буд. 7, м. Київ, 01021, ) надати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) запитувану ним інформацію у запитах від 24.05.2019, 09.09.2019 та 27.12.2019 шляхом надіслання такої інформації рекомендованим листом з описом вкладення на адресу ОСОБА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 апеляційну скаргу позивача на рішення ХОАС від 04.08.2020 повернуто скаржнику.

Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 01.06.2021 відкрито виконавче провадження №65592246.

Стосовно питання N°2. Чому клініко-експертна комісія МОЗ України не напала оцінку лабораторним дослідженням які були проведені у ФОП ОСОБА_2 ? Висновок КЕ О МОЗ України від 19.02.2019 не містить жодної оцінки проведеним лабораторним дослідженням. Вимога про це містилась у моєму зверненні (скарзі) від 26.04.2017.

Відповідь від МОЗ України відсутня. У відзиві на позовну заяву відповідачем не спростовано вказаний факт.

Стосовно питання N°3. Чому Висновок КЕ О КЕК МОЗ віл 19.02.2019 якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування ОСОБА_1 у ТОВ «Он Клінік Харків» не підписано головою КЕК Лінчевським О.В. та заступником голови КЕК Слонепьким Т. Т. ? Якщю вони були відсутні на засіданні КЕК 19.02.2019. прошу надати підтверджуючи документи які обґрунтовують поважність обставин їх відсутності.

Суд зазначає, що МОЗ України не надав відповіді, щодо відсутніх підписів голови КЕК Лінчевського О.В., заступника голови КЕК Слонецького 1.1., у Висновку КЕО КЕК МОЗ від 19.02.2019 та обставин відсутності голови КЕК, заступника голови КЕК під час засідання КЕК 19.02.2019.

Позивач не запитував про те хто організовує роботу КЕК за відсутності голови та одного з заступників, питання було чому були відсутні голова та заступник голови КЕК під час засідання КЕК.

Стосовно питання №4. Яким чином та якими нормативно-правовими актами встановлено порядок та процедуру оскарження (скасування) Висновків КЕО КЕК МОЗ та Висновків КЕО КЕК структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних державних адміністрацій?

У відповіді МОЗ України зазначено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України.

Суд враховує те, що положеннями ч.2 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Таким чином, суд встановив, що відповідач всупереч п. б) ч. 1 ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не надав позивачу достовірну, точну та повну інформацію на його запит, а також при наданні відповіді на запит порушив вимоги ч.2 ст. 22 вказаного Закону.

З врахуванням викладеного, суд вважає, що дії відповідача щодо неналежного надання позивачу запитуваної інформації на його запит є протиправними.

Щодо позовних вимог зобов`язального характеру, суд входить з наступного.

Суд зазначає, що обрана судом форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Суд звертає увагу, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Вказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 22 грудня 2018 року у справі № 804/1469/17 та у постанові від 31 січня 2019 року у справі №806/1772/18.

Відповідно до ст.19 Закону №393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, у тому числі, письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Зміст наведених положень Закону №393/96-ВР дає підстави для висновку, що органи, до яких направлені звернення, зобов`язані об`єктивно і вчасно їх розглядати, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їхнє виконання, повідомляти осіб про наслідки розгляду заяв.

Аналізуючи норми Закону №393/96-ВР, зокрема положення статті 15, суд дійшов висновку, що обов`язок органів, до яких направлені звернення, повідомляти осіб про наслідки їхнього розгляду, як елемент конституційної гарантії звернення до органів публічної влади, включає і доведення змісту відповіді до заявника.

З огляду на зміст указаного зобов`язання, орган вважається таким, що виконав передбачений Конституцією України обов`язок, якщо склав відповідь на звернення особи у чіткій відповідності до поставлених у ньому питань і довів зміст відповіді до заявника в обраний ним спосіб: поштою або засобами електронного зв`язку.

Суд зазначає, що в спірних правовідносинах обов`язок повідомляти громадян про наслідки розгляду їхніх звернень має підтверджуватися доказами, що свідчать про надсилання (вручення) відповіді на звернення на адресу заявника (заявнику).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 26 вересня 2019 (справа №826/11164/16).

Виконуючи завдання адміністративного суду, передбачене у ст.2 КАС України, суд дійшов висновку для належного та повного судового захисту порушених прав позивача слід зобов`язати відповідача надати відповідь по суті звернення та запитувану інформацію, яка містяться у листі від 14.01.2021, рекомендованим листом з описом вкладення.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., суд звертає увагу на такі обставини.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Зміст поняття моральної шкоди розкрито у статті 23 Цивільного кодексу України.

Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За змістом частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 57).

Обґрунтовуючи заявлену вимогу про стягнення компенсації за завдану моральну шкоду, позивач посилався на загальне твердження про те, що протиправні дії відповідача завдали йому душевних страждань.

Оцінюючи такі доводи позивача, суд враховує, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння щодо її заподіяння, наявність причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням та вини в її заподіянні.

Верховний Суд у постанові від 15.04.2020 у справі №815/63/18 зазначив, що розглядаючи вимоги про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суди повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння особі моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі особа оцінює заподіяну їй шкоду, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Своєю чергою, позивач повинен довести зазначені обставини належними, допустимими та достовірними доказами.

Однак, позивач не надав суду ні розрахунку моральної шкоди, ні доказів чи обґрунтування моральних страждань, спричинених відповідачем.

Враховуючи відсутність у матеріалах адміністративної справи доказів на підтвердження заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру та причинного зв`язку між діями відповідача і отриманням моральної шкоди, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову у частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Міністерства охорони здоров`я України (вулиця Грушевського, 7, місто Київ, 01601, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства охорони здоров`я України щодо неналежного надання позивачу запитуваної інформації на його запит від 14.01.2021.

Зобов`язати Міністерство охорони здоров`я України надати ОСОБА_1 відповідь по суті звернення та запитувану інформацію, яка містяться у листі від 14.01.2021, рекомендованим листом з описом вкладення, з урахуванням висновків суду у даній справі.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства охорони здоров`я України на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908,0 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає оскарженню у порядку та у строки, визначені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 04.10.2021.

Суддя О.В. Ніколаєва