Справа № 400/5931/21
Суддя: Біоносенко В. В.
Дата ухвалення: 2021-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

30 вересня 2021 р. № 400/5931/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Біоносенка В.В., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2
до:Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку, вул. Нікольська, 30,Миколаїв,54030,
про:визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не виплати йому середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (не виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 24.05.2017 року, компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки) за період з 24.05.2017 року по день фактичного розрахунку - 28 квітня 2020 року у розмірі 296 205 гривень.

Свої вимоги позивач обгрунтував тим, що при звільненні з військової служби йому не була виплачена грошова компенсація відпустки як учаснику бойових дій та індексація грошового забезпечення, в зв`язку з чим позивач звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду. Рішенням суду від 16.03.2020 року по справі № 400/718/20 визнано протиправними дії Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік та зобов`язано Миколаївський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової 24.05.2017 року. Рішенням суду від 17.03.2020 року по справі № 400/719/20 визнано протиправною бездіяльність Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 по 24.05.2017, зобов`язано Миколаївський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 24.05.2017 року. Зазначені рішення відповідач виконав 28.04.2020 року та сплатив позивачу кошти в розмірі 29 580,15 грн.

Однак відповідачем не нараховано та не виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідач позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Обгрунтовуючи свою позицію, відповідач у письмовому відзиві зазначив, що приписи Закону України "Про соціальний і правововий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплата середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні. Крім того, стаття 117 КЗпП не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження до виплати належних при звільненні сум.

Суд розглянув справу 30.09.2021, відповідно до вимог ст.262 КАС України, без проведення судового засідання, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» та Рішення Ради суддів України від 17.03.2020 №19, в порядку письмового провадження, на підставі матеріалів справи.

Дослідив матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 24.05.2014 по 24.05.2017 рік проходив військову службу у Миколаївському зональному відділі Військової служби правопорядку.

Наказом начальника Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку № 10-РС від 20.05.2017 року позивач був звільнений з військової служби у запас відповідно до підпункту "а" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Наказом начальника Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку № 103 від 24.05.2017 року позивач виключений із списків особового складу Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку і всіх видів забезпечення.

При звільненні з військової служби позивачу не виплачена грошова компенсація відпустки як учаснику бойових дій з 2015 по 2017 рік.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.03.2020 по справі № 400/718/20 визнано протиправними дії Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік та зобов`язано Миколаївський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової 24.05.2017 року.

Також при звільненні позивачу не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 24.05.2017 року.

Рішенням суду від 17.03.2020 року по справі № 400/719/20 визнано протиправною бездіяльність Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 по 24.05.2017, зобов`язано Миколаївський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 24.05.2017 року.

28.04.2020 перераховано на картковий рахунок позивача 29 580,15 грн. На переконання позивача, відповідач у відповідності з ст. 117 КЗпП України повинен був виплатити йому його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 4 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ та поліції, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці.

Разом з тим, спеціальним законодавством не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Отже, безперечним є висновок, що трудове законодавство у питаннях, що не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців, тому доводи відповідача про зворотне, не приймаються до уваги.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною 1 ст. 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум саме у строки, зазначені у статті 116 КЗпП.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначила, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Виходячи з матеріалів справи, право на отримання грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій, індексації грошового забезпечення у позивача виникло на підставі судового рішення по справі №400/718/20, № 400/719/20, які були постановлені вже після його звільнення, оскільки на час звільнення позивача з ним проведено розрахунок у такому розмірі, як суб`єкт владних повноважень розумів нормативно-правові акти.

Як вбачається з виписки по рахункам позивача, відповідачем 28.04.2020 року виплачено компенсацію невикористаної додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення в сумі 29 580,15 грн, на виконання рішення суду по справі № 400/718/20 та по справі № 400/719/20 у частині виплати компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік та індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 24.05.2017 року.

Таким чином, відповідач провів фактичний розрахунок з ОСОБА_1 щодо виплати компенсації додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України.

Відповідно до довідки про доходи відповідача про розмір грошового забезпечення за два останніх повних календарних місяців позивача, що передували звільненню становить 16120 грн. (березень 2017 року - 8060 грн та за квітень 2017 року - 8060 грн).

Середньоденна зарплата позивача склала 393,17 грн. (16120/ 41 (кількість робочих днів з період з березня 2017 по квітень 2017 року). Кількість робочих днів за час затримки виплати за період з 24.05.2017 року по 28.04.2017 року - 731 день. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить 287 407,27 грн. (393,17 грн. х 731 робочих днів).

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Згідно роздавальних відомостей про виплату ОСОБА_1 грошової компенсації при звільненні у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 150 827,55 гривень, з яких: грошове забезпечення 121 247,40 гривень (80,38%) та компенсація відпустки, індексація грошового забезпечення 29 580,15 гривень (19,61 %).

Обрахована судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за індексація грошового забезпечення, становить 287 407,27 гривень.

Суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 56 360,60 грн гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (19,61 % від 287 407,27грн).

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 та від 23.12.2020 року у справі №803/1768/17.

Позов задовольнити частково.

Позивач звільнений від сплати судового збору.

Доказів понесення інших судових витрат позивачем не надано.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19, 139, 241, 244, 242 - 246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_1 ) до Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку (вул. Нікольська, 30,Миколаїв,547) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

3. Зобов`язати Миколаївський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (не виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 24.05.2017 року, компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки) за період з 24.05.2017 року по день фактичного розрахунку - 28 квітня 2020 року у розмірі 56 360,60 (п`ятдесят шість тисяч триста шістдесят грн шістдесят коп) гривень.

4. В задоволенні позовних вимог в частині виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 296 205 гривень - відмовити.

5. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Біоносенко

Рішення складено в повному обсязі 04.10.2021.