Справа № 200/1361/21-а
Суддя: Молочна І.С.
Дата ухвалення: 2021-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 р. Справа№200/1361/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Молочної І.С., за участі секретаря судового засідання Загнібеда Е. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 , позивач, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Військової частини НОМЕР_1 про:

- визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 08.08.2017 до 01.02.2021;

- зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 08.08.2017 до 01.02.2021.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 12.02.2021 позовну заяву залишено без руху.

З метою виконання попередньої ухвали представник позивача 22.02.2021 подав заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 01.03.2021 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

03.03.2021 представник позивача заявив клопотання про зупинення провадження у справі №200/1361/21-а до набрання законної сили рішенням Донецького окружного адміністративного суду в справі №200/1367/21-а.

Ухвалою суду від 04.03.2021 клопотання відповідача про зупинення провадження у справі №200/1361/21-а задоволено частково. Зупинено провадження у справі №200/1361/21-а за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії до набрання законної сили рішенням у справі №200/1367/21-а.

25.05.2021 представник позивача заявив клопотання про поновлення провадження в адміністративній справі №200/1361/21-а в порядку статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з набранням рішенням Донецького окружного адміністративного суду в справі №200/1367/21-а законної сили.

07.06.2021 судом поновлено провадження у справі, про що належним чином повідомлено сторін.

23.06.2021 відповідач надав відзив на позовну заяву.

30.06.2021 представник позивача подав відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 06.07.2021 повторно витребувано у відповідача визначені судом докази у справі.

Враховуючи, що вимоги ухвал суду відповідачем не виконано, ухвалою від 22.07.2021 вирішено подальший розгляд справи №200/1361/21-а здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 17.08.2021, витребувано визначені судом докази.

На виконання вимог ухвал 05.08.2021 відповідач звернувся до суду із заявою про доручення до матеріалів справи витребуваних судом доказів, що надійшли до суду засобами електронного зв`язку.

18.08.2021 до суду надійшли зазначені докази засобами поштового зв`язку.

17.08.2021 судом витребувано визначені судом докази, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 27.08.2021.

В судове засідання, що відбулося 27.08.2021 представники сторін не прибули, докази належного повідомлення знаходяться в матеріалах справи, в зв`язку з чим судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи.

15.09.2021 позивач звернувся до суду із заявою про доручення до матеріалів справи доказів.

Інших заяв і клопотань від сторін до суду не надходило.

В судове засідання 28.09.2021 сторони та їх представники не прибули.

Відповідно до статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи приписи статті 205 КАС України, беручи до уваги належне повідомлення сторін про місце, дату та час проведення судового засідання, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності позивача та представника відповідача.

Відтак, відсутні перешкоди для розгляду справи по суті.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що під час проходження ним військової служби йому не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Вважає, що з ним не проведено остаточного розрахунку при звільненні по теперішній час. Оскільки спеціальним законодавством, що регулює порядок проходження служби, не врегульовано питання відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, застосуванню підлягають положення КЗпП України.

Таким чином, позивач вважає, що на його користь підлягає до виплати сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

В установлений судом строк відповідачем через Відділ документообігу та архівної роботи суду надано відзив на адміністративний позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача. В обґрунтування доводів, що викладено у відзиві, ним вказано про безпідставність позовних вимог. Відповідач посилається на пропуск позивачем передбаченого законодавством тримісячного строку звернення до суду із зазначеним адміністративним позовом. Зазначає, що на час звільнення позивача зі служби був відсутній спір щодо нарахованих та виплачених йому при звільненні сум, а отже положення статті 117 КЗпП України до спірних правовідносин не застосовуються. Також посилається на те, що проходження військової служби не регулюється нормами загального трудового законодавства.

Позивачем до суду надано відповідь на відзив, в якій останній вказує на безпідставність тверджень відповідача про пропуск ним строку звернення до суду. Зазначає, що оскільки повний розрахунок з ним при звільненні не проведено, а залишок невиплаченої суми стягнуто за судовим рішенням, його позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України № НОМЕР_2 , виданого органом №6514 22.06.2020 (а.с.13).

Позивачу присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 (а.с.13).

ОСОБА_1 перебував на посаді сержанта з матеріального забезпечення 6 механізованої роти 2 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 41 від 08.08.2017 (а.с.7).

ОСОБА_1 приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції, в період з 22.02.2016 по 04.04.2017, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 21.07.2016 (а.с.8) та Довідкою №2969 від 23.08.2017 (а.с.11).

Відповідно до рапорту від 31.07.2017 позивач просить на день виключення із списків особового складу військової частини повністю забезпечити грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням (а.с.10).

Позивача звільнено та виключено зі списків особового складу військової частини з 08.08.2017 відповідно до пункту «б» частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що підтверджено витягом з наказу № 41 від 08.08.2017 (а.с.7). Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №41 від 08.08.2017, щорічна основна відпустка за 2017 рік надавалась терміном 20 діб. Грошова допомога на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення за 2017 рік виплачена. Матеріальна допомога за 2017 рік для вирішення соціально-побутових потреб, передбачена наказом Міністра оборони України №260 від 11.06.2008 не виплачена. Виплатити грошову допомогу для вирішення соціально-побутових потреб за 2017 рік.

Наказано виплатити премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 470% в повному розмірі за період служби з 01.08.2017 по 08.08.2017, згідно наказу Міністра оборони України №375 від 22.07.2016.

Виплатити надбавку за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період служби з 01.08.2017 по 08.08.2017, згідно наказу Міністра оборони України №260 від 11.06.2008.

Виплатити щомісячну додаткову винагороду в розмірі 60% місячного грошового забезпечення за період служби з 01.08.2017 по 08.08.2017.

Вислуга років у Збройних Силах становить: військова служба 03 роки 09 місяців 11 діб.

Виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення (за кожний повний прослужений рік) за 01 (один) календарних років служби.

Відомості щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення та грошової компенсації вартості неотриманого речового майна в наказі відсутні.

Згідно із заявою позивача від 18.12.2020 до командира військової частини НОМЕР_1 позивач зазначає, що при звільненні йому не виплачені кошти, а саме: компенсація за недоотримане речове майно та індексація грошового забезпечення під час проходження військової служби за період з 01.12.2015 по 08.08.2017.

Так, за період з грудня 2015 року по серпень 2017 року, позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення, оскільки було відсутнє відповідне фінансування.

Судом встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19.04.2021 у справі №200/1367/21-а, яке набрало законної сили 19.05.2021, адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 08.08.2017.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 08.08.2017.

Відповідно до наданої відповідачем довідки від 03.08.2021 №655 про суми нарахованого грошового забезпечення позивача, у червні 2017 року ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення у розмірі 8029,60 гривен, у липні 2017 року 8029,60 гривен. При цьому, за період з 01.01.2016 по 08.08.2017 відповідач не нараховував індексацію грошового забезпечення позивачу (а.с. 95).

Крім того, на виконання судового рішення у справі №200/1367/21-а відповідачем здійснено розрахунок індексації грошового забезпечення позивача, відповідно до якого сума індексації у червні 2017 року складала 3730,06 гривен, у серпні 2017 року 3730,06 гривен.

Згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19.04.2021 у справі №200/1367/21-а відповідач здійснив розрахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 08.08.2017, відповідно до якого сума індексації склала 58593,82 грн. (а.с. 91).

Відповідачем нараховано та виплачено компенсацію УБД відпустки 26.02.2021 та індексації грошового забезпечення позивача, що підтверджено довідкою про розмір виплачених видів грошового забезпечення 28.05.2021, що не оспорюється сторонами.

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо виключення його зі списку особового складу військової частини без проведення з ним остаточного розрахунку, звернувся з даним позовом до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з наступного.

Щодо твердження відповідача на обставини пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом суд звертає увагу на наступне.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.02.2021 у справі №240/532/20 сформував правову позицію, відповідно до якої оскільки строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п?ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Так, відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п?ятою статті 122 КАС України.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Верховний Суд вказав, що слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності. Виходячи з цього, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору. Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п?ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Отже, у справі №240/532/20 Верховний Суд вказав на правильність висновків суду апеляційної інстанції щодо обмеження права позивача на звернення до суду з цим адміністративним позовом місячним строком з дня проведення з ним остаточного розрахунку.

Беручи до уваги наведений висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11.02.2021 у справі №240/532/20, зважаючи на те, що на час звернення позивача до суду з цим адміністративним позовом остаточного розрахунку з ним проведено не було, останнім дотримано передбачений КАС України місячний строк звернення до суду.

Щодо суті заявлених позивачем позовних вимог суд зазначає наступне.

У спірних правовідносинах мало місце виключення позивача зі списку особового складу військової частини без проведення з ним остаточного розрахунку. Вказані обставини підтверджуються як наданими відповідачем до суду доказами, так і обставинами, встановленими у справі №200/1367/21-а.

Суд критично оцінює посилання відповідача на відсутність спору щодо належних позивачу сум станом на день його звільнення як на підставу неможливості нарахування і виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вказаного висновку суд дійшов враховуючи те, що закон не зобов`язує особу, права якої порушені, звернутися до суду з позовом саме в той день, коли вона дізналась про порушення своїх прав.

Так, статтею 122 КАС України визначено строки звернення до суду, в межах яких може бути подано позов до адміністративного суду. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі №200/1367/21-а, суд дійшов висновку про відповідність поданої позовної заяви вимогам КАС України. Більш того, обставини звернення ОСОБА_1 до суду з вимогами про нарахування і виплату йому індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби жодним чином не можуть спростовувати факту не проведення відповідачем повного розрахунку з ОСОБА_1 в день його звільнення.

Оскільки спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, суд вважає, що у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника визначений Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП).

Аналіз положень статей 116 та 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, працівник має право на відшкодування, визначене виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок №100).

Відповідно до абз. 3 п. 2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Абзацом з п. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 4 Порядку №100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, зокрема, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В свою чергу, суд враховує, що пунктом 6 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок №260) визначено, що розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Відтак, позивач отримував не заробітну плату, а грошове забезпечення військовослужбовців, яке розраховується за календарні дні.

Таким чином, виходячи з наданих відповідачем довідок про суми нарахованого позивачу грошового забезпечення за червень та липень 2017 року (з урахуванням проведення індексації грошового забезпечення) розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 385 грн. 56 коп. ((8029,60грн + 3730,06грн) * 2) /61 календарний день).

Щодо визначення періоду, за який на користь позивача підлягає виплаті середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд констатує, що остання виплата на користь позивача на виконання судового рішення у справі №200/1367/21-а була здійснена відповідачем 28.05.2021. Таким чином, період, за який ОСОБА_1 підлягає нарахуванню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 950 робочих днів, а саме: за період з 09.08.2017 по 27.05.2021 включно.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 366282 грн. 00 коп. (385 грн. 56 коп. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * на 950 (кількість днів затримки)).

Разом з тим, суд при вирішенні цього спору враховує, що Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплатити розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (Постанова від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, при прийнятті рішення у цій справі необхідно враховувати принцип співмірності та розумності заявлених позивачем вимог щодо стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки з нею розрахунку при звільненні. Необхідним є з`ясування частки недоплачених позивачу сум від загальної суми, що підлягала до виплати позивачу на час її звільнення.

Істотність частки невиплачених позивачу сум при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 58693 грн.82 коп./366282 грн. 00 коп. (загальна сума невиплачених коштів на момент звільнення/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) * 100% = 16%.

За таких умов, із врахуванням принципу пропорційності, сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає 56605 грн. 12 коп. (із розрахунку 366282 х 16% (істотність частки недоплаченої суми)).

Вирішуючи позовні вимоги, суд враховує, що причиною затримки належних позивачу виплат є їх спірний характер, який обумовлювався відповідними судовими спорами. Відповідно, такі виплати були проведені відповідачем після набранням судовими рішеннями законної сили, з чого власне і виник значний період затримки розрахунку. Тобто, невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим власним трактуванням відповідачем діючих норм законодавства.

Водночас, беручи до уваги висновки Верховного Суду щодо застосування критеріїв розумності та справедливості при визначенні відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, зважаючи на обставини невчинення позивачем протягом 2017-2020 років, тобто протягом тривалого часу, дій, спрямованих на отримання належних йому при звільненні сум, суд вважає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. відповідатиме засадам справедливості і співмірності з урахуванням установлених судом обставин.

Такий підхід суду узгоджується із висновком, викладеним Верховним Судом у подібних правовідносинах в постанові від 21.04.2021 року у справі № 360/3574/19.

Суд бере до уваги, що згідно з частинами першою-другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи, суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

У зв`язку з вищевикладеним, в порядку частини другої статті 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, оскільки це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, та задовольнити позовні вимоги позивача шляхом визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.08.2017 по 27.05.2021 у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. (з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів).

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно положень статті 139 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись статтями 32, 139, 243 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місце знаходження: АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання чинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.08.2017 по 27.05.2021 у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

В задоволенні решти частини позовних вимог - відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 28.09.2021.

Повний текст рішення складено та підписано 04.10.2021.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 243 КАС України зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.С. Молочна