Справа № 826/26538/15
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2021-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Бєлової Л.В., Безименної Н.В.

за участю секретаря Юрковець А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 липня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просив:

Визнати протиправними дії Кабінету Міністрів України щодо встановлення у Постанові Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №731 «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» розміру посадового окладу(тарифної ставки) працівника 1 тарифного розряду для розрахунку з 1 вересня 2015 року у штатному розписі посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати) працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери на рівні 1012 гривень;

Визнати нечинними п. 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» від 16 вересня 2015 року № 731 у зв`язку з їх невідповідністю ч. 3 ст. 96 Кодексу законів про працю України, ч.3 ст.6 Закону України «Про оплату праці», що є порушенням ч. 3 ст. 113 Конституції України;

Зобов`язати Кабінет Міністрів України визначити умови розміру посадового окладу (тарифної ставки) з урахуванням вимог ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці», ч.3 ст.96 Кодексу законів про працю України та встановити розмір посадового окладу (тарифної ставки) працівника першого тарифного розряду, який використовується для формування посадових окладів (тарифних ставок) працівників усіх тарифних розрядів «Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» (Додаток 1 до Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 р. № 1298) на рівні, що перевищує мінімальну заробітну плату.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2016 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано незаконними п. 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» № 731 від 16 вересня 2015 року.

Зобов`язано Кабінет Міністрів України визначити умови розміру посадового окладу (тарифної ставки) з урахуванням вимог ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці», ч.3 ст.96 Кодексу законів про працю України та встановити розмір посадового окладу (тарифної ставки) працівника першого тарифного розряду, який використовується для формування посадових окладів (тарифних ставок) працівників усіх тарифних розрядів «Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» (Додаток 1 до Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року № 1298) на рівні, що перевищує розмір мінімальної заробітної плати.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачем - Кабінетом Міністрів України, було подано апеляційну скаргу, у якій апелянт просив скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2016 року та прийняти нову постанову якою відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України задоволено частково.

Абзац 2 (другий) резолютивної частини постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2016 року викладено в такій редакції:

«Визнати незаконними та нечинними п. 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» № 731 від 16 вересня 2015 року.

Доповнити резолютивну частину Постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2016 року таким абзацом:

«Зобов`язати Кабінет Міністрів України, відповідно до частини 11 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, після набрання постановою суду законної сили невідкладно опублікувати резолютивну частину даної постанови суду у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено».

В решті постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Постановою Верховного Суду від 26.06.2018 залишено без задоволення касаційну скаргу Кабінету Міністрів України. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.05.2016, з урахуванням змін, внесених судом апеляційної інстанції, та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2016 року залишено без змін.

13 вересня 2016 року Київським апеляційним адміністративним судом видано виконавчий лист у справі №826/26538/15.

10.11.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із клопотанням про застосування заходів судового контролю, в порядку визначеному статтею 382 КАС України, шляхом зобов`язання Кабінету Міністрів України протягом двох місяців подати звіт про виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 травня 2016 року (змінене постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року) у справі № 826/26538/15.

В обґрунтування вищевказаного клопотання позивач посилається на невиконання відповідачем рішення впродовж тривалого часу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 липня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі №826/26538/15.

Не погоджуючись із вищевказаною ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.07.2021 року, заявник подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, а справу скерувати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права та неправильно застосував норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання. Скаржник зазначає, що станом на 10.11.2020 року судове рішення Кабінетом Міністрів України не виконане.

Кабінет Міністрів України подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

Частиною 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Судовий контроль за виконанням рішень в адміністративних справах передбачений статтею 382 КАС України.

Згідно частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина друга статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, судовий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання відповідача надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови. У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. Суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

При цьому встановлювати судовий контроль за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду. У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 0640/3719/18, від 04 березня 2020 року у справі № 539/3406/17, від 11 червня 2020 року у справі № 640/13988/19.

За змістом постанови Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 802/357/17-а звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю, позивач зобов`язаний навести аргументи на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і надати докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення.

Крім того, суд звертає увагу на те, що особа яка вважає, що відповідач ухиляється від виконання судового рішення вправі звернутись до суду в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. При цьому, реалізація цього права позивачем жодним чином не залежить від встановлення судом судового контролю за виконанням судового рішення.

Завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є виконавче провадження (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Таким чином, у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону України «Про виконавче провадження» врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень.

Колегія суддів звертає увагу, що станом на час подання вказаної заяви до суду першої інстанції, з метою виконання судового рішення у справі №826/26538/15 було видано виконавчий лист, а виконавчою службою відкрито виконавче провадження №52454476.

В свою чергу, під час розгляду справи у судді апеляційної інстанції було встановлено, що на виконання частини другої пункту 2 резолютивної частини вищевказаного судового рішення, резолютивну частину постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.05.2016 у справі № 826/26538/15 було опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 27.09.2016 № 74; резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2016 у справі № 826/26538/15 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 23.2016 №99.

Щодо зобов`язання Кабінету Міністрів України визначити умови розміру посадового окладу (тарифної ставки) з урахуванням вимог Закону України «Про оплату праці», Кодексу законів про працю України та встановити відповідний розмір посадового окладу (тарифної ставки) працівника першого тарифного розряду (пункт З резолютивної частини судового рішення), слід зазначити наступне.

Правове регулювання зазначених правовідносин на рівні актів Уряду здійснюється постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» № 1298.

Вказаним актом затверджено: Єдина тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери (додаток № 1); схема тарифних розрядів посад керівних, наукових, науково- педагогічних, педагогічних працівників, професіоналів, фахівців та інших працівників бюджетних установ, закладів та організацій (додаток № 2); схема тарифних розрядів посад (професій) професіоналів, фахівців, керівників інших структурних підрозділів і технічних службовців, загальних для всіх бюджетних установ, закладів та організацій (додаток № 3); схема тарифних розрядів посад (професій) робітників, загальних для всіх бюджетних установ, закладів та організацій (додаток № 4); ставки погодинної оплати праці працівників усіх галузей економіки за проведення навчальних занять (додаток № 5).

Відносно Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери (додаток № 1), слід зазначити, що з моменту набрання законної сили судового рішення у справі № 826/26538/15, яким було, зокрема, визнано незаконними та нечинними пункти 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» № 731, якими були внесенні зміни до Єдиної тарифної сітки, Урядом було прийнято низка актів, якими було внесені до Єдиної тарифної сітки певні зміни та доповнення, зокрема: постановами Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 р. № 1013 (яка застосовується з 01.12.2015), від 06.04.2016 № 288 (пункт 1 Змін, затверджених зазначеною постановою, визнано протиправними та нечинними рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2018 у справі № 826/7823/16), від 23.11.2016 № 840, від 28.12.2016 № 1037.

В примітках до Єдиної тарифної сітки (в чинній редакції) зазначено, що посадові оклади (тарифні ставки, ставки заробітної плати) з 1 січня 2017 р. розраховуються виходячи з розміру посадового окладу (тарифної ставки) працівника 1 тарифного розряду, встановленого у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Посадові оклади (тарифні ставки) з 1 січня 2021 р. розраховуються виходячи з розміру посадового окладу (тарифної ставки) працівника 1 тарифного розряду - 2670 гривень, з 1 грудня 2021 р. - 2893 гривні.

Заробітна плата працівників, визначена з урахуванням зазначених посадових окладів, індексується відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Таким чином, на сьогоднішній час Урядом врегульовані умови розміру посадового окладу (тарифної ставки) з дотриманням вимог статті 6 Закону України «Про оплату праці» та статті 96 Кодексу законів про працю України, щодо встановлення мінімального посадового окладу (тарифної ставки) у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум, встановлений для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

З огляду на вказане вище, вбачається, що Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Судовий контроль у формі зобов`язання подати звіт, також є формою забезпечення виконання судових рішень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Водночас, заявник не навів належних та достатніх обґрунтувань необхідності встановлення судового контролю.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 229, 242, 243, 312, 316, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Л.В. Бєлова

Н.В. Безименна

Повний текст постанови складено « 04» жовтня 2021 року.