Справа № 460/2360/21
Суддя: Д.П. Зозуля
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

05 жовтня 2021 року м. Рівне №460/2360/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зозулі Д.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:
До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати грошового забезпечення при звільненні з військової служби; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на її користь середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 25 лютого 2021 року по 05 березня 2021 року в сумі 3050 грн., 50 коп.; визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення при звільненні з військової служби; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на її користь компенсацію втрати частини доходу в сумі 3050 грн., 50 коп. у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення при звільненні з військової служби.

Позивач в обґрунтування позову зазначає, що Військова частина НОМЕР_2 на фінансовому забезпеченні перебуває у ВЧ НОМЕР_1 . Станом на день звільнення позивача зі служби 25.02.2021 ВЧ НОМЕР_1 не провела своєчасних розрахунків по виплаті грошового забезпечення при звільненні з військової служби. Вказані кошти були перераховані на банківський рахунок позивача лише 05.03.2021, тобто із затримкою 8 днів. Позивач вказує, що відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тому, позивач стверджує про наявність в себе права на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку за період з 25.02.2021 по 05.03.2021. Також вважає, що ВЧ НОМЕР_1 зобов`язана виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Просила позов задовольнити повністю.

Відповідач подав відзив до суду, в якому вказав, що ВЧ НОМЕР_1 є бюджетною установою, а саме розпорядником коштів III ступеня, розпорядником коштів II ступеня є командування Сухопутних військ Збройних Сил України. Тому, здійснювати належні військовослужбовцям виплати військова частина НОМЕР_1 може лише після надходження відповідних бюджетних асигнувань згідно розподілу фінансово-економічного управління командування Сухопутних військ Збройних Сил України. Старшого солдата ОСОБА_1 , оператора відділення обробки і передачі інформації центру спеціального зв`язку звільнено з військової служби наказом начальника 346 інформаційно-телекомунікаційного вузла (по особовому складу) від 24.02.2021 №2-РС. Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 25.02.2021 №38 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини з 25.02.2021. Відповідно до рішення командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 20.12.2019 №116/14/1/1515 з 01.01.2020 особовий склад військової частини НОМЕР_2 зараховано на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 . Крім того, лише 25.02.2021 військовій частині НОМЕР_1 стало відомо про звільнення з військової служби старшого солдата ОСОБА_1 та виключення її зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 . На виконання вимог телеграми від 31.03.2020 №116/14/4/350 помічника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України - начальника фінансово-економічного управління військова частина НОМЕР_1 25.02.2021 подала заявку на начальника забезпечувального фінансового органу, щодо розрахунку потреби в коштах для військовослужбовців, звільнених з військової служби (переміщених до інших військових частин) на лютий 2021. А також, військовою частиною НОМЕР_1 від 25.02.2021 на начальника забезпечувального фінансового органу подано додаткову заявку-розрахунок на фінансування для виплати грошового забезпечення та підйомної допомоги військовослужбовцям на лютий 2021 (в т.ч. розрахунки зі звільненими). На виконання вищезазначених заявок, відповідно до виписки Державної казначейської служби України, 03.03.2021 на рахунок військової частини НОМЕР_1 надійшли відповідні кошти. Відповідно до відомості від 05.03.2021 № 640 позивачу перераховано на картковий рахунок НОМЕР_3 , 39 грн. одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби. Щодо позовної вимоги про не нарахування та невиплату компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, то відповідач вказав, що вказана допомога має разовий характер, а тому не підпадає під умови визначені статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Тому, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 05.04.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно з вимогами частини четвертої статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суду слід зазначити наступне.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 виданим 15.05.2018.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 25.02.2021 № 38 старшого солдата ОСОБА_1 , оператора відділення обробки і передачі інформації центру спеціального зв`язку, звільнену з військової служби наказом начальника 346 інформаційно-телекомунікаційного вузла (по особовому складу) від 24.02.2021 №2-РС у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, вважати, що справи та посаду здала і направити для зарахування на військовий облік до Рівненського ОМТКЦ та СП Рівненської області. 3 25.02.2021 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відповідно до рішення командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 20.12.2019 №116/14/1/1515 з 01.01.2020 особовий склад військової частини НОМЕР_2 зараховано на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 .

Згідно із виписки з карткового рахунку позивача кошти у сумі 135553,39 грн. нараховані при звільненні ОСОБА_1 з ВЧ НОМЕР_2 перераховано на картковий рахунок 05 березня 2021 року.

Вважаючи бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною щодо несвоєчасної виплати при звільненні зі служби грошового забезпечення, позивач звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.02.2021 по 05.03.2021 та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон України №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з пунктами 2, 4 статті 9 Закон України №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Так, пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 25.02.2021 № 38 старшого солдата ОСОБА_1 , оператора відділення обробки і передачі інформації центру спеціального зв`язку з 25.02.2021 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Однак згідно із виписки з карткового рахунку позивача кошти у сумі 135553,39 грн. нараховані при звільненні ОСОБА_1 з ВЧ НОМЕР_2 перераховано на картковий рахунок лише 05 березня 2021 року.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз`яснив : Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд враховує правову позицію, викладено Верховним Судом в постанові від 30 квітня 2020 року, справа №805/4458/17-а, відповідно до якої, частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним.

При цьому, 26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила у справі № 821/1083/17 постанову, якою касаційну скаргу Комісії з ліквідації Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі залишила без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у справі № 821/1083/17 залишила без змін.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) [у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі Меньшакова проти України] надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Відтак Велика Палата підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Також зазначено про те, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Так, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Як встановлено із матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 05 березня 2021 року згідно виписки банку, а тому військова частина зобов`язана нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно виписки банку по картці/рахунку позивачеві 05 березня 2021 року виплачено суму грошового забезпечення при звільненні у розмірі 135553 грн. 39 коп.

Таким чином, відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем щодо виплати грошового забезпечення поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

У матеріалах справи міститься довідка в/ч НОМЕР_1 про розміри грошового забезпечення від 26.02.2021 №156, зі змісту якої встановлено, що позивачу за два останні повні місяці нараховано та виплачено грошового забезпечення за грудень 2020 року (11239,58 грн.) та за січень 2021 року (12402,56 грн.), що становить за два місяці, тобто які передують події, з якою пов`язаний обов`язок з виплати суму 23642 грн. 14 коп.

Протягом цих двох місяців було 62 календарні дні. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить 23642,14 : 62 = 381,32 грн.

За період з 25 лютого 2021 року по 05 березня 2021 року було 8 календарних днів, а тому, середній заробіток за час затримки виплати позивачеві при звільненні зі служби грошового забезпечення, становить 3050 грн. 56 коп. (381,32х8).

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який складає лише 8 календарних днів, та дії відповідача щодо її виплати. Так, судом встановлено, що лише 25.02.2021до відповідача було доведено інформацію про звільнення з військової служби старшого солдата ОСОБА_1 та виключення її зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 . На виконання вимог телеграми від 31.03.2020 №116/14/4/350 помічника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України - начальника фінансово-економічного управління ВЧ НОМЕР_1 25.02.2021 подала заявку на начальника забезпечувального фінансового органу, щодо розрахунку потреби в коштах для військовослужбовців, звільнених з військової служби (переміщених до інших військових частин) на лютий 2021. А також, ВЧ НОМЕР_1 від 25.02.2021 на начальника забезпечувального фінансового органу подано додаткову заявку-розрахунок на фінансування для виплати грошового забезпечення та підйомної допомоги військовослужбовцям на лютий 2021 (в т.ч. розрахунки зі звільненими). На виконання вищезазначених заявок, відповідно до виписки Державної казначейської служби України, 03.03.2021 на рахунок ВЧ НОМЕР_1 надійшли відповідні кошти. Відповідно до відомості від 05.03.2021 № 640 позивачу перераховано на картковий рахунок НОМЕР_3 , 39 грн. одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, суд вказує на те, що термін затримки розрахунку при звільненні у 8 днів є незначним, відповідачем вчинено всі необхідні дії для скорочення терміну затримки, що підтверджує не співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача та заявлених ним до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а тому суд вважає за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.

Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 3050,56 грн. / 135553,39 грн. = 0,02.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 381,32 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,02 х 8 (дні затримки розрахунку) = 61,01 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 61 грн. 01 коп.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення при звільненні з військової служби та стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача компенсації втрати частини доходу в сумі 3050 грн., 50 коп. у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення при звільненні з військової служби, то суду слід зазначити наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Оскільки у ході розгляду справи судом встановлено затримку виплату доходу лише на 8 календарних днів, то підстави для компенсації позивачу втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків його виплати, відсутні.

Таким чином, у задоволенні даної частини позовних вимог слід відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо своєчасної виплати грошового забезпечення при звільненні з військової служби ОСОБА_1 .

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 лютого 2021 року по 05 березня 2021 року в сумі 61 (шістдесят одна) грн. 01 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 05 жовтня 2021 року

Суддя Д.П. Зозуля