Справа № 540/1163/21
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2021-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/1163/21

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Хом`якової В.В.,

при секретарі: Перебийніс Н.Ю., за участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Бурашнікової О.С., представника третьої особи Салка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, за участю третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог - Державного бюро розслідувань про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, зобов`язання поновити на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Мелітополі, (відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі від 26.02.2021 № 45о/с про звільнення слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі - ОСОБА_1 з 01.03.2021, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису з припиненням державної служби;

- поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, або, у разі ліквідації його на день ухвалення судового рішення, на посаду слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з аналогічними функціональними обов`язками;

- стягнути з територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою від 30.03.2021 відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 21.04.2021. Ухвалою суду залучено Державне бюро розслідування до участі в розгляді справи на стороні відповідача в якості третьої особи без самостійних вимог.

Ухвалою суду від 02.07.21 провадження у справі було зупинено до надходження від 3-ї особи пояснень по суті спору.

05.07.2021 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення до відзиву.

ДБР надіслало до суду пояснення, а також надана згода на ознайомлення із змістом наданих суду копій документів з грифом "Для службового користування" без здійснення їх копіювання та фотографування складу суду, помічнику судді, секретарю, та позивачу.

Ухвалою від 09.09.2021 року суд поновив провадження в справі та призначено судове засідання на 23.09.2021 року.

23.09.2021 у судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.11.2019 позивача призначено на посаду слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, за конкурсом. Наказом т.в.о директора ДБР від 26.02.2021 № 45 о/с припинено державну службу та звільнено позивача із займаної посади у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 4 ст. 87 Закону України "Про державну службу" та п. 2, п. 5 ч. 3 ст. 13 Закону України "Про Державне бюро розслідувань". Позивач вважає протиправним оскаржуваний наказ з огляду на те, що цей наказ прийнятий т.в.о. директора ТУ ДБР у м. Мелітополі Лісойваном Я.М., який не є суб`єктом призначення та керівником державної служби у розумінні норм статті 87 Закону України "Про державну службу". На день прийняття наказу про звільнення позивача діяли положення статті 91 вказаного Закону, якою директори територіальних управлінь Державного бюро розслідувань та їх заступники не були віднесені до переліку осіб, що є керівниками державної служби органу, який вони очолюють. Дана стаття не містить жодних посилань щодо поширення повноважень керівника державної служби на директора Державного бюро розслідувань і директора територіального управління Державного бюро розслідувань. Тому, на переконання позивача, у т.в.о. директора ТУ ДБР у м. Мелітополі Лісойвана Я.М. не було повноважень на прийняття наказу про звільнення позивача. Також позивач відмітив, що попередження про звільнення вручене йому 28.01.2021, у той час, як новий штатний розпис, введений в дію та набрав чинності 01.03.2021, і в ньому відсутня посада, яку обіймав позивач - завідувач сектора криміналістики та експертної роботи Другого слідчого відділу слідчого управління територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі. Оскільки останній день лютого - 28.02.2021 припадав на неробочий день, то, відповідно до ст. ст. 47, 116, 117, 241-1 Кодексу законів про працю України, ч. 2 п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, наказ про звільнення позивача, видача йому трудової книжки та проведення з ним розрахунків повинні були відбутися 26.02.2021, тобто в останній робочий день на займаній посаді. Враховуючи це, на виконання вимог ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу", попередження про звільнення з посади мало б відбутися не пізніше 27.01.2021 Втім, позивача було попереджено про скорочення посади та наступне звільнення 28.01.2021. Посилаючись на викладене, позивач стверджує про порушення відповідачем процедури звільнення, що полягає у несвоєчасному попередженні позивача про наступне звільнення. Також наголошує, що звільнення позивача у зв`язку зі зміною штатного розпису та необхідністю заміщення даних посад особами рядового та начальницького складу прямо суперечить підпункту 4 пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань". Крім того, позивач зазначив, що до звільнення він був працівником Державного бюро розслідувань, як загальнодержавного правоохоронного органу, статус якого затверджено Законом України "Про Державне бюро розслідувань", яким передбачені повноваження та функції працівників ДБР. Статтею 9 вказаного Закону визначено загальну чисельність працівників Державного бюро розслідувань у кількості 1600 осіб. Вказана кількість працівників після 01.03.2021 залишається незмінною. 22.02.2021 з метою недопущення порушення своїх трудових прав позивач звернувся до відповідача із заявою про надання згоди на переведення на рівнозначну чи нижчу посаду у ТУ ДБР у м. Мелітополі або у системі органів ДБР, відповідно до ч. 3 статті 14-3 Закону України "Про Державне бюро розслідувань", та ініціював застосування передбаченої цим Законом процедури переведення, однак отримав категоричну відмову. Сам факт внесення змін до штатного розпису державного органу, що фактично не потягнув зміни в організації праці та скорочення штатної чисельності працівників, не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи. Звільненню позивача з посади не передувала будь-яка індивідуальна оцінка його роботи на посаді державного службовця. Приймаючи рішення про звільнення позивача, відповідач обрав найбільш несприятливі наслідки для нього, хоча мав можливість сприяти реалізації його права на переведення з урахуванням наявності вакантної посади, обов`язки за якою позивач виконував з листопада 2019 року та переважне право залишення на роботі у зв`язку з наявністю доступу до інформації зі ступенем секретності цілком таємно та таємно. Фактично відбулося лише зміна назви посади позивача, що не призвело до змін структури та завдань ТУ ДБР у м. Мелітополі, а також не призвело до скорочення посади, яку обіймав позивач, а саме Другий слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління ТУ ДБР у м. Мелітополі перейменовано на Другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Запоріжжі) ТУ ДБР у м. Мелітополі. За обсягом та переліком функціональних завдань та обов`язків, повноважень і відповідальністю посади слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі та слідчих Першого або Третього слідчого відділу Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі, є аналогічними та рівнозначними посадами. Зміна категорії посади не призвела до скорочення посад начальників слідчих відділів ТУ ДБР у м. Мелітополі при відсутності змін в посадових обов`язках, розміру посадового окладу, відсутності зміни правого статусу ТУ ДБР у м. Мелітополі у 2020-2021 роках. Наведені обставини, на думку позивача, є підставою для скасування наказу про звільнення та поновлення його на займаній до звільнення посаді, або, у разі її ліквідації на день ухвалення судового рішення, на посаді, що є рівнозначною посаді слідчого другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі.

12.05.2021 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнаються з таких підстав. Відповідно до ст. 9 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України. З 27.12.2019 відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань" змінився не лише статус Державного бюро розслідувань, а й організаційна структура та штатна чисельність працівників. З прийняттям Президентом України Указу від 05.02.2020 №41/2020 про затвердження нової організаційної структури Державного бюро розслідувань від 27.02.2020 №21-ДСК "Про затвердження та введення в дію штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2020 рік" відбулися зміни у структурі органу та штатному розписі, тому посада, яку займав позивач була скорочена.

Законом "Про Державне бюро розслідувань" не передбачено переведення особи, що займає посаду державної служби, на посаду, яка підлягає заміщенню рядовим та начальницьким складом, Державним бюро розслідувань прийняте рішення регламентувати порядок дій у разі прийняття відповідних змін до штатного розпису центрального апарату та територіальних управлінь ДБР. Зміна категорії посад працівників ДБР, які замішуються державними службовцями на посади, які підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу, здійснюється за рішенням Директора ДБР або особи, яка виконує його повноваження. Зміна категорії посад передбачає виведення із штатного розпису та скорочення посади державного службовця та введення до штатного розпису посади рядового і начальницького складу. Так, відповідно до наказів ДБР від 20.10.2020 № 202 ДСК та від 30.12.2020 № 303 ДСК, посади державної служби слідчого управління ТУ ДБР у м. Мелітополі виведені з штатного розпису. Водночас введені нові посади (іншої категорії) старшого та середнього начальницького складу, такі як старший слідчий в особливо важливих справах (підполковник ДБР), старший слідчий (майор ДБР) та слідчий (капітан ДБР). Слідчі Державного бюро розслідувань, в тому числі і ТУ ДБР у м. Мелітополі, повинні відноситись до осіб рядового начальницького складу, єдиний варіант призначення особи на посаду рядового та начальницького складу в добровільному порядку за результатами відкритого конкурсу (який окрім іншого, на відміну від конкурсу на посади державної служби передбачає проходження військово-лікарської комісії, тестів на фізичну підготовку).

Щодо порушення порядку звільнення, відповідач зазначив, що 26.01.2021 складено попередження № 17-09/447/9-23/2021 про наступне вивільнення ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням посади державної служби, на підставі п. ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", із яким позивач ознайомився 28.01.2021, а 26.02.2021 в.о. директора ТУ ДБР у м. Мелітополі Лісойван Я.М виніс наказ № 45-ос, яким припинив державну службу та звільнив ОСОБА_1 з посади державної служби з 01.03.2021. З урахуванням зазначеного, 30-тий календарний день з моменту попередження позивача припадає на суботу 27.02.2020, тому останнім робочим днем позивача є перший робочий день понеділок 01.03.2021. Щодо відсутності у директора ТУ ДБР повноважень на звільнення державних службовців, відповідач відмітив, що відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" директор територіального управління Державного бюро розслідувань, або особа, яка виконує тимчасово його обов`язки, призначає на посади та звільняє з посад працівників відповідного територіального управління. Відсутність керівника державної служби в Державному бюро розслідувань не свідчить про те, що Директор територіального управління ДБР позбавлений права приймати рішення щодо прийняття та звільнення працівників ДБР, які мають статус державних службовців. Згідно із науково-правовим висновком від 11.09.2020, складеним Інститутом держави і права імені В.М. Корецького, здійснення Директором ДБР повноважень, визначених у Законі України "Про Державне бюро розслідувань", щодо призначення, переведення, звільнення державних службовців, у сукупності з іншими, є повноваженнями, що притаманні керівнику державної служби в ДБР. Також відповідач зазначив, що Закон України "Про Державне бюро розслідувань", прийнятий 12.11.2015, є спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань, тоді як Закон України "Про державну службу", прийнятий 10.12.2015, є загальним законом, який визначає основи врегулювання відносин у сфері державної служби. Тому, для врегулювання питань з державної служби в Державному бюро розслідувань застосовується спеціальний закон. Відповідач стверджує, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу. Суб`єкт призначення може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про державну службу" без застосування положень ч. 2 ст. 40 та ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України. Крім того, скорочення посади державної служби, як самостійна підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 87 Закону, не містить будь-яких додаткових умов припинення державної служби та є самостійною і достатньою підставою для її припинення. Відтак, починаючи з 25.09.2019 суб`єкт призначення вже не зобов`язаний пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі. Посилаючись на викладене, відповідач вважає, що звільнення позивача із займаної посади відбулося на підставі та у порядку, що передбачені Законами України "Про Державне бюро розслідувань" та "Про державну службу", а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Третя особа (ДБР) підтримала позицію відповідача про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві.

Представник третьої особи заперечував проти задоволення позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд встановив наступне.

Наказом в.о. Директора Територіального управління ДБР у місті Мелітополі від 04.11.2019 № 77 о/с ОСОБА_1 призначений на посаду слідчого другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі з 05.11.2019, за конкурсом.

Указом Президента України від 05.02.2020 № 41/2020 затверджена Організаційна структура Державного бюро розслідувань.

Наказом в. о. Директора Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 № 581 затверджена структура та штатна чисельність територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, зокрема, Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі із штатною чисельністю 75 штатних одиниць.

Наказом в. о. Директора Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 № 583 внесені зміни до Переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних знань за цими посадами, затвердженими наказом ДБР від 08.07.2020 № 323.

26.01.2021 відповідно до наказів Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 № 581 "Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь ДБР" та від 15.10.2020 № 583 "Про внесення змін до Переліку посад у територіальних управліннях ДБР", наказів ДБР від 20.10.2020 № 202дск, від 30.12.2020 № 303дск від 25.01.2021 № 43дск ОСОБА_1 попереджений про наступне звільнення з посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу". Дане попередження підписане особисто позивачем 28.01.2021.

26.02.2021 т. в. о. Директора ТУ Державного бюро розслідувань у м. Мелітополі полковник Ярослав Лісойван видав наказ № 45 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі з 01.03.2021 у зв`язку зі скороченням посади внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби.

Вважаючи звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" незаконним, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку обгрунтованості доводів позивача про незаконність його звільнення, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства.

Щодо позиції позивача про відсутність у Директора ТУ ДБР повноважень на звільнення державних службовців, суд зазначає таке.

ОСОБА_1 з 04.11.2019 займав посаду слідчого другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, та мав статус державного службовця.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначені Законом України "Про Державне бюро розслідувань" від 12.11.2015 № 794-VIII (далі - Закон № 794-VIII).

Положення Закону № 889-VІІІ та Закону № 794-VIII суд застосовує в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції (ч. 1 ст. 1 Закону № 794-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону № 794-VIII керівництво діяльністю Державного бюро розслідувань здійснює його Директор, який має першого заступника та двох заступників. У разі відсутності Директора Державного бюро розслідувань його повноваження здійснює перший заступник Директора Державного бюро розслідувань, а в разі його відсутності - один із заступників Директора Державного бюро розслідувань згідно із розподілом обов`язків.

За змістом п. 2, п. 5 ч. 3 ст. 13 Закону № 794-VIII Директор територіального управління Державного бюро розслідувань призначає на посади та звільняє з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до статті 12 цього Закону; видає у межах своїх повноважень накази і розпорядження.

Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону № 794-VIII у разі відсутності керівника підрозділу центрального апарату (директора територіального управління) Державного бюро розслідувань або тимчасової неможливості здійснення ним своїх повноважень його обов`язки виконує заступник, а за наявності двох заступників - найстарший за віком заступник.

Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону (ч. 2 ст. 14 Закону № 794-VIII).

Отже, із аналізу наведених вище положень Закону № 794-VIII слідує, що служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру. Посада Директора ДБР є вищою посадою служби в ДБР, яка підлягає заміщенню особами вищого офіцерського складу. Директор ДБР наділений повноваженнями керівника державного правоохоронного органу.

Згідно із ч. 5 ст. 14 Закону № 794-VIII трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України "Про державну службу". Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

У свою чергу, згідно із ч. 1 ст. 91 Закону № 889-VІІІ особливості вступу, проходження та припинення державної служби в Апараті Верховної Ради України, державних органах, зазначених у частинах першій, восьмій - десятій цієї статті, інших органах системи правосуддя, дипломатичної служби, правоохоронних, митних та податкових органах регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, визначених спеціальним законодавством у відповідній сфері.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 2 Закону № 889-VІІІ визначено, що керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі.

Суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади (п. 7 3 ч. 1 ст. 2 Закону №889-VІІІ).

Підстави припинення державної служби визначені статтею 83 Закону № 889-VІІІ.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VІІІ державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87 1 цього Закону № 889-VІІІ). Однією з підставам для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VІІІ).

Отже, Законом № 889-VІІІ передбачено, що рішення про припинення державної служби з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 87 цього Закону, приймає суб`єкт призначення, тобто посадова особа, якій відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Беручи до уваги викладене вище, суд вважає, що у контексті положень п. 2 та п. 5 ч. 3 ст. 13 Закону № 794-VIII суб`єктом призначення на посади та звільнення з посади для державних службовців територіальних управлінь ДБР є Директор територіального управління ДБР, який наділений повноваженнями керівника державної служби в Державному бюро розслідувань, як в державному правоохоронному органі.

Посада Директора ДБР залишається вищою посадою служби в Державному бюро розслідувань, а стаття 12 Закону № 794-VIII надає Директору або особі, що виконує його функції, повноваження, якими наділений керівник державної служби згідно статті 17 Закону № 889-VІІІ, зокрема, призначення, переведення, звільнення осіб, присвоєння рангів державних службовців, виплата заробітної плати, вирішення питання про заохочення працівників, накладення стягнення на працівників па підставі рішення Дисциплінарної комісії.

Таким чином, зважаючи на приписи Закону № 794-VIII та Закону № 889-VІІІ, суд погоджується із доводами відповідача про те, що відсутність в Державному бюро розслідувань керівника державної служби не позбавляє Директора ДБР чи Директорів територіальних управлінь ДБР чи особи, яка виконує їх обов`язки, права на прийняття рішень щодо припинення державної служби з підстав, визначених ст. 87 Закону № 889-VІІІ.

Варто також відмітити, що Закон України "Про Державне бюро розслідувань" від 12.11.2015, є спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань, тоді як Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 є загальним законом, який визначає основи врегулювання відносин у сфері державної служби. Тому, для врегулювання питань з державної служби в Державному бюро розслідувань застосовується спеціальний Закон № 794-VIII.

Щодо доводів позивача про порушення відповідачем процедури звільнення, що полягає у несвоєчасному попередженні ОСОБА_1 про наступне звільнення, суд враховує таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VІІІ суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Як зазначено вище, 26.01.2021 складено попередження № 17-09/447/9-23/2021 про наступне вивільнення ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням посади державної служби, із яким позивач ознайомився 28.01.2021.

26.02.2021 винесений наказ № 45-ос, яким ОСОБА_1 звільнено з посади державної служби з 01.03.2021.

Отже, 30-тий календарний день з дня попередження позивача - 28.01.2021 припадає на суботу 27.02.2020, тому останнім робочим днем позивача є понеділок - 01.03.2021.

Таким чином, при прийнятті рішення про звільнення позивача, відповідачем дотримані вимоги до ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VІІІ.

Щодо доводів позивача про відсутність факту скорочення посад, а також порушення прав позивача в частині не переведення на іншу посаду у системі Державного бюро розслідувань, суд зазначає таке.

Систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи. Наказом Державного бюро розслідувань від 21.12.2017 № 1 затверджено структуру Державного бюро розслідувань, до якої увійшли, зокрема, сім територіальних управлінь, в тому числі Мелітопольське територіальне управління, що поширює свою діяльність на Автономну Республіку Крим, Запорізьку, Херсонську області, місто Севастополь.

Станом на 04.11.2019, тобто на день прийняття позивача на посаду слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі, слідче управління ТУ ДБР у м. Мелітополі складалося із наступних відділів:

- Перший слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) із штатом: начальник відділу, заступник начальника відділу, 13 слідчих та головний спеціаліст (із забезпечення зберігання речових доказів);

- Другий слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) із штатом: начальник відділу, заступник начальника відділу, 13 слідчих та сектор криміналістики та експертної роботи у складі: завідувача сектору га головного спеціаліста;

- Третій слідчий відділ (відділ з розслідування військових злочинів) із штатом: начальник відділу, заступник начальника відділу та 7 слідчих.

03.12.2019 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», який набрав чинності 27.12.2019 та яким внесені зміни до Закону України «Про Державне бюро розслідувань». Зокрема, змінено правовий статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, із центрального органу виконавчої влади, бюро стало державним правоохоронним органом, директором та заступниками директора якого є особи рядового і начальницького складу. Відповідно до Указу Президента України від 05.02.2020 №41/2020 затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань.

Наказом в. о. Директора ДБР від 15.10.2020 № 581 затверджена структура та штатна чисельність територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, зокрема, Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі із штатною чисельністю 75 штатних одиниць, у тому числі Перший слідчий відділ (з дислокацією у м. Мелітополі), Другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Запоріжжі), Третій слідчий відділ (з дислокацією у м. Херсоні).

Наказом ДБР від 15.10.2020 № 583 внесені зміни до наказу ДБР від 08.07.2020 № 323 та доповнено Перелік посад у територіальних управліннях, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, зокрема, посадами: начальник відділу (слідчого, оперативного) - підполковник ДБР; заступник начальника відділу (слідчого, оперативного) - підполковник ДБР; старший слідчий слідчого відділу - майор ДБР; слідчий слідчого відділу - капітан ДБР.

У судовому засіданні представник відповідача пояснила, що структура ТУ ДБР у м. Мелітополі на 2020 рік передбачала 115 штатних одиниць державної служби, до якої належав відокремлений структурний підрозділ - Слідче управління, в складі якого функціонували слідчі відділи. Станом на 2021 рік затверджена структура та штатна чисельність Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі із штатною чисельністю 75 штатних одиниць.

Так, суд встановив, що згідно наказів ДБР від 20.10.2020 № 202 ДСК, від 30.12.2020 № 303 та доданого до них штатного розпису (із змінами) із Першого, Другого та Третього слідчих відділів виводиться 53 посади державних службовців. У складі Другого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління ТУ ДБР у м. Мелітополі, який нараховував 22 штатні посади державної служби, функціонував Сектор криміналістики та експертної роботи у складі завідувача - 1 посада державної служби та головний спеціаліст - 1 посада державної служби.

Натомість, після внесення змін до штатного розпису, структура ТУ ДБР у м. Мелітополі на 2021 рік виведені 22 посади Другого слідчого відділу та створені: Перший слідчий відділ (з дислокацією у м. Мелітополі), Другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Запоріжжі), Третій слідчий відділ (з дислокацією у м. Херсоні), всього по трьом слідчим відділам введено 24 посади, заміщення яких передбачено особами старшого та середнього начальницького складу.

Отже, із наведеного слідує, що посади державної служби слідчих слідчого управління ТУ ДБР у м. Мелітополі, виведені зі штатного розпису.

Таким чином, суд погоджується із доводами відповідача про наявність на день попередження позивача про наступне вивільнення (28.01.2021) факту скорочення штату та зміна штатного розпису, зокрема, у ТУ ДБР у м. Мелітополі за рахунок ліквідації певних посад державних службовців та зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Відтак, оскільки посади категорії державної служби у слідчому управлінні ТУ ДБР у м. Мелітополі скорочені, а посади слідчих підлягали заміщенню особами старшого та середнього начальницького складу, тобто особами, яким присвоюється військове звання капітана, майора чи підполковника, то державні службовці, що займали такі посади до введення в дію нового штатного розпису та нової структури ДБР, підлягали звільненню.

За правилами ч. 3 ст. 14-3 Закон № 794-VIII державні службовці можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України "Про державну службу".

Тобто, за правилами ч. 3 ст. 14-3 Закон № 794-VIII державним службовцям можуть бути запропоновані рівноцінні та нижчі посади у системі Державного бюро розслідувань за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади.

Разом з цим, суд встановив, що посада слідчого Другого слідчого відділу, яку обіймав позивач, скорочена, а кваліфікаційні вимоги до кандидатів на посади слідчих передбачали їх заміщення особами старшого та середнього начальницького складу, тобто посади слідчих в ТУ ДБР у м. Мелітополі до і після зміни структури слідчих управлінь не є рівноцінними.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VІІІ, чинної станом на 01.03.2021 суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Суд відмічає, що Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14.01.2020 № 440-ІХ внесені зміни до Закону України "Про державну службу", який набрав чинності 13.02.2020.

Отже, після внесення Законом України від 14.01.2020 № 440-IX змін до Закону України "Про державну службу", положення частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.

Відтак, починаючи з 13.02.2020 та у день попередження позивача про наступне вивільнення - 28.01.2021, а також у день звільнення позивача - 01.03.2021 у Директора ТУ ДБР у м. Мелітополі згідно із положеннями ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VІІІ не було обов`язку пропонувати ОСОБА_1 будь-яку вакантну посаду державної служби в ТУ ДБР у м. Мелітополі чи в системі Державного бюро розслідувань.

Таким чином, оскільки судом не встановлено порушення відповідачем вимог законодавства при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням посади внаслідок зміни штатного розпису, підстави для скасування наказу про звільнення від 26.02.2021 № 45 о/с відсутні, відтак вимоги про зобов`язання поновити позивача на посаді та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

При цьому, суд зазначає, що позивач не був позбавлений права на взяття участі у відкритому конкурсі на зайняття посад рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Решта доводів позивача фактично зводяться до незгоди з законодавчим регулюванням спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Оскільки наказ відповідача є правомірним, то у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині поновлення позивача на посаді та присудження середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За приписами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зазначає, що позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, натомість відповідачем як суб`єктом владних повноважень доведено правомірність своїх дій у прийнятті рішення, що оскаржується, таким чином, підстави для задоволення позовних вимог - відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 6,9, 12, 14, 44, 139, 229, 241 - 246, 250, 255 КАС України, суд, -

вирішив:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому, відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 04 жовтня 2021 р.

Суддя В.В. Хом`якова

кат. 106030000