Справа № 320/5227/21
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2021 року № 320/5227/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом гр. ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду у Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась гр. ОСОБА_1 з позовом, у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо невиплати їй заборгованості з пенсійних виплат за період з 20.04.2018 по 31.12.2020 у розмірі 118193,14 грн;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області виплатити їй заборгованість з пенсійних виплат за період з 20.04.2018 по 31.12.2020 у розмірі 118193,14 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що відповідачем протиправно не виплачено їй заборгованість з пенсійних виплат за період з 20.04.2018 по 31.12.2020 у розмірі 118193,14 грн.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Судом встановлено, що позивачка 20.04.2018 звернулась до Васильківського об`єднаного управління Пенсійного фонду Київської області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Васильківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Київської області прийнято рішення від 19.07.2018 №4117/04, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років.

Позивачка, не погоджуючись з рішенням відповідача, звернулася до суду за захистом своїх прав (справа № 320/4208/19).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15.05.2020 у справі № 320/4208/19 позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано рішення Васильківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 19.07.2018 №4117/04 та додаток Васильківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області до рішення про відмову від 22.01.2019 №402/04, оформлений листом від 22.01.2019 №402/04.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.01.2019 по 01.06.1999 на посаді завідуючого оптової торгівлі в ТОВ "Аптека №2 ТЕКТ-ПЛЮС", з 15.11.2013 по 29.09.2015 на посаді директора роздрібної аптечної мережі провізора - організатора ПАТ "Укрмедфарм", з 01.04.2008 по 31.03.2009 на посаді провізора аптеки Васильківської центральної районної лікарні та з 11.11.2015 по 01.02.2018 на посаді провізора аптеки Київської міської туберкульозної лікарні №2 у подвійному розмірі.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ, починаючи з 20.04.2018.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.05.2020 внесено виправлення до абзацу 1 описової частини та пункту 3 резолютивної частини рішення Київського окружного адміністративного суду від 15.05.2020, зазначивши, що періодом роботи ОСОБА_1 на посаді завідуючого оптової торгівлі в ТОВ "Аптека №2 ТЕКТ-ПЛЮС" є "з 01.01.1999 по 01.06.1999", замість "з 01.01.2019 по 01.06.1999", не зачіпаючи при цьому суті судового рішення.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2020 повернуто апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15.05.2020.

Листом від 18.11.2020 позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з прохання надати пояснення з приводу невиконання рішення суду у справі № 320/4208/19.

Листом від 17.12.2020 №13272-19098/М-02/8-1000/20 ГУ ПФУ у Київській області повідомило позивачку про виконання рішення суду у справі № 320/4208/19, при цьому зазначивши, що перед позивачкою існує заборгованість з пенсійних виплат за період з 20.04.2018 по 31.12.2020 у розмірі 118193,14 грн. Погашення заборгованості з пенсійних виплат буде здійснено в межах відповідних бюджетних призначень, передбачених у Державному бюджеті.

Позивачка 28.12.2020 звернулася до суду, у якому повідомила про невиконання відповідачем судового рішення

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.02.2021 у справі № 320/4208/19 прийнято звіт Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 15.05.2020 у справі №320/4208/19.

Суд у зазначеній ухвалі звернув увагу на те, що прийняте у справі №320/4208/19 рішення стосується виключно зобов`язання відповідача зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 відповідні періоди її роботи та призначити їй пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ, починаючи з 20.04.2018.

При цьому, предметом спору у цій справі не було стягнення суми недоотриманої пенсії, а тому вказане судове рішення не поширюється на процедуру виплати позивачці призначеної на підставі судового рішення пенсії за вислугу років.

Суд зазначає, що в даному випадку незгода позивачки з бездіяльністю відповідача по невиплаті пенсії за вислугу років за період з 20.04.2018 по 31.12.2020 є окремими спірними правовідносинами, які не є предметом розгляду у справі №320/4208/19.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Статтею 1 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-ХІІ) встановлено право громадян України на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно ст. 2 Закону № 1788-ХІІ одним із видів державних пенсій є пенсії за вислугу років.

Ці пенсії встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком (стаття 51 Закону № 1788-ХІІ).

Частиною другою статті 7 Закону № 1788-ХІІ визначено, що пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на них. їх особливістю є зменшення пенсійного віку, необхідного для призначення, а умовою для призначення - наявність відповідного стажу роботи за спеціальністю.

Пенсійне забезпечення відповідно до цього Закону здійснюється органами Пенсійного фонду України (стаття 10 Закону України № 1788-ХІІ).

Тобто обов`язок щодо виплати передбачених законом пенсій громадянам покладено на органи Пенсійного фонду України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, гарантує захист власності. Так, зокрема, зазначеною статтею визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Зазначене також кореспондується з положеннями частини другої статті шостої Кодексу адміністративного судочинства України.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме: в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Отже, з прецедентної практики Європейського суду з прав людини вбачається, що пенсійні виплати також можуть розглядатися як «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та підпадають під захист, гарантований цією статтею.

Тобто пенсія як гарантована щомісячна грошова виплата та вид соціального забезпечення є джерелом існування, доходом та власністю, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, відповідно до якої ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Положеннями статті 14 Конвенції регламентовано, що користування правами та свободами, визнаними Конвенцією, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Таким чином, право позивачки на отримання пенсії є беззаперечним.

Європейський суд з прав людини у справах "Кечко проти України", "Ромашов проти України" зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, відсутність належного бюджетного фінансування не може бути підставою для відмови у виплаті пенсії позивачу.

Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі № 21-399во10, 07.12.2012 у справі № 21-977во10 та 03.12.2010 у справі № 21- 44а10).

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, 17.03.2004 № 7-рп/2004, 01.12.2004 № 20- рп/2004 та 09.07.2007 № 6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Крім того, такої ж позиції притримується Верховний Суд, зокрема, у постанові від 15.02.2018 у зразковій справі № 820/6514/17.

Відповідно до частини другої статті 87 Закону № 1788-ХІІ суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Таке ж правило закріплене частиною другою статті 46 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у якій йдеться про те, що нараховані суми пенсії не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Частина перша статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Як вже зазначалось, у відповідача перед позивачем існує заборгованість з пенсійних виплат за період з 20.04.2018 по 31.12.2020, а саме нараховано пенсію у розмірі 118193,14 грн, однак не виплачено.

Даний факт відповідачем не заперечується.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

На переконання суду питання, які можуть вплинути на результат розгляду даної справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі.

Статтею 9 КАС України закріплено принцип законності, який вимагає, щоб органи державної влади та їх посадові особи діяли тільки на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

З огляду на зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення адміністративного позову.

Приписами ч. 1 ст. 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, рішення пілягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Також позивачка просить суд встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

З даного приводу суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

З аналізу викладених норм слідує, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги обставини даної справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю щодо виконання рішення в даній справі, оскільки позивачкою не наведено доводів та не надано доказів, які свідчать про те, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення суду.

Згідно ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн, що підтверджується квитанцією від 29.04.2021.

Отже, понесені позивачем судові витрати у розмірі 908, 00 підлягають присудженню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ПФУ у Київській області.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 205, 242- 246, 250, 251, 255, 295, 297, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо невиплати гр. ОСОБА_1 заборгованості з пенсійних виплат за період з 20.04.2018 по 31.12.2020 у розмірі 118193,14 грн.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області виплатити гр. ОСОБА_1 заборгованість з пенсійних виплат за період з 20.04.2018 по 31.12.2020 у розмірі 118193 ( сто вісімнадцять тисяч сто дев`яносто три) грн 14 коп.

Рішення суду в частині стягнення пенсії за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути на користь гр. ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ у Київській області судові витрати у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лапій С.М.