Справа № 380/3787/21
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2021-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/3787/21
У Х В А Л А
про залишення позову без розгляду
27 вересня 2021 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої - судді Мричко Н.І.,

за участі секретаря судового засідання Максимович А.Я.,

представника позивача Хом`яка Є.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін заяву позивача про поновлення строку звернення до суду та клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) , місцезнаходження: 79000, м.Львів, вул. Личаківська, 74 (далі відповідач), в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не здійснення виплати станом на день виключення зі списків частини ОСОБА_1 надбавки за кваліфікацію за серпень 2020 року у сумі 222,12 грн, компенсації за неотримане речове майно у сумі 36101,39 грн, індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 31.08.2020 у сумі 17658,93 грн, допомоги на оздоровлення за 2020 рік у сумі 16795,00 грн, грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 рік у сумі 16975,00 грн, одноразової грошової допомоги при звільненні у сумі 209937,50 грн;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні (виключенні зі списків в/ч НОМЕР_1 ), а саме не здійснення виплати (надбавки за кваліфікацію за серпень 2020 року у сумі 222,12 грн, компенсації за неотримане речове майно у сумі 36101,39 грн, індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 31.08.2020 у сумі 17658,93 грн, допомогу на оздоровлення за 2020 рік у сумі 16795,00 грн, грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 рік у сумі 16975,00 грн, одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 209937,50 грн) з урахуванням 621,99 грн середньоденного заробітку за період часу нездійснення виплати з 01.09.2020 по 17.12.2020 у кількості 107 днів.

Ухвалою від 23.03.2021 суддя прийняла позовну заяву до розгляду й відкрила провадження у справі.

Разом із позовною заявою позивач подав до суду заяву про поновлення строку звернення до суду. Така заява обґрунтована тим, що у позивача була відсутня інформація щодо факту проведення з ним остаточного розрахунку. Про проведення повного розрахунку позивач дізнався лише 20.02.2021, з моменту отримання листа відповідача №11/1917 про види виплат, що мали місце 17.12.2020. Крім цього, станом на період збору інформації існувала судова практика, яка вказувала на тримісячний строк звернення до суду. Вказані обставини, на думку позивача, підтверджують поважність причин пропуску строку звернення до суду.

05.05.2021 представник відповідача подав до суду клопотання про залишення позову без розгляду. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що позивач пропустив без поважних причин місячний строк звернення до суду з моменту проведення повного розрахунку.

У судовому засіданні представник позивача заперечив проти клопотання про залишення позову без розгляду. Просив суд поновити строк звернення до суду.

У судове засідання відповідач явку представника не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Клопотань про розгляд справи без участі його представника до суду не надходило.

Розглянувши заяву позивача про поновлення строку звернення до суду та клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого вказаним Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 зазначеного Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 вказаного Кодексу.

Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV вказаного Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

За приписами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Виходячи з цього, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята вказаної статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Суд при розгляді вказаного питання враховує висновки судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 11.02.2021 № 240/532/20.

Суд встановив, що наказом начальника Західного регіонального управління від 17.08.2020 № 405-ОС позивача звільнено у запас у зв`язку із закінченням строку контракту.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина 2144) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби від 31.08.2020 № 308-ос позивача виключено зі списків особового складу, усіх видів забезпечення.

Листом від 08.10.2020 № 1/11311 відповідач повідомив представника позивача про те, що станом на день виключення зі списків військової частини грошова компенсація при звільненні позивачу не виплачена у розмірі 209937,50 грн, індексація грошового забезпечення не виплачена за серпень 2020 року у розмірі 226,29. До вказаної відповіді долучено довідку від 07.10.2020 № 541 про нарахування грошової допомоги при звільненні, а також довідку від 07.10.2020 № 542 про нарахування індексації грошового забезпечення.

У зв`язку з невиплатою вказаних нарахованих сум, позивач звернувся з позовом до Львівського окружного адміністративного суду, в якому просив:

- визначити протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплату станом на день виключення зі списків частини ОСОБА_1 , індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 31.08.2020 у сумі 17658,93 грн;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 31.08.2020 (день виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 ) у сумі 17 658.93 грн;

- визначити протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України, щодо ненарахування та невиплату станом на день звільнення з військової служби ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби встановленої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в сумі 209937,50 грн;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби встановленої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в сумі 209 937.50 грн.

Ухвалою суду від 19.11.2020 у справі №380/9718/20 відкрито провадження за вказаною позовною заявою.

У рішенні суду від 16.03.2021 у справі № 380/9718/20 зазначено, що позивач в обґрунтування позовних вимог вказав на те, що одноразову грошову допомогу виплачено після подання позовної заяви до суду у грудні 2020 в сумі 209937, 50 грн (військовий збір 3917,80 грн, ПнДФО 47013,56 грн, компенсація ПнДФО 47013,56 грн, сума Приватбанку 257268,63 грн), що підтверджується довідкою Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 7 від 11.01.2021.

Вказані обставини спростовують доводи представника позивача про те, що позивач дізнався про проведення з ним повного розрахунку з отримання відповіді на адвокатський запит від 12.02.2021 № 11/1917.

Суд зазначає, що у матеріалах справи наявна довідка АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з якої видно, що 17.12.2020 на рахунок позивача зараховано кошти у розмірі 257268,63 грн.

Оцінивши у сукупності встановлені обставини, суд дійшов висновку про те, що позивач 17.12.2020 дізнався про проведення з ним повного розрахунку.

Відтак звернувшись з позовом до суду 01.03.2021 (згідно зі штемпелем Укрпошти на поштовому конверті), позивач пропустив місячний строк з дня проведення з ним розрахунку (17.12.2020).

Суд зазначає, що позивач не надав доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, що свідчить про відсутність підстав для задоволення заяви про поновлення строку звернення до суду.

Суд при розгляді питання строку звернення до суду також враховує і те, що одним з визначальних критеріїв для прийняття рішення про недопуск особи до правосуддя та залишення позовної заяви без розгляду, зокрема, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, є досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, з обов`язковим врахуванням того, що одним з основних елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 №13-рп/2011).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані («Affaire prez de Rada Cavanilles c. Espagne», заява №116/1997/900/1112).

У справі «Дія 97» проти України» (заява № 19164/04, пункт 47) суд також постановляв, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів (рішення у справах: «Каньєте де Хоньї проти Іспанії» («Kanye de Honji v. Spain») заява № 55782/00, пункт 36; «Гору проти Греції» (№ 3) («Gorou v. Greece» (no. 3), заява №21845/03, пункт 27; «Михолапа проти Латвії» («Miholapa v. Latvia»), заява № 61655/00, пункт 24 та «Андрєєва проти Латвії» («Andrejeva v. Latvia»), заява № 55707/00, пункт 99).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ілхан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи («Ilhan v. Turkey», заява № 22277/93).

Відтак, з метою забезпечення принципу правової визначеності та запобігання порушенню принципу верховенства права суди повинні досліджувати дотримання строку звернення до суду, причини його пропуску та послідовно застосовувати відповідні правові наслідки його спливу.

Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, вимагає дотримання норм, які регламентують строки подання скарг. У той же час, такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби правового захисту (рішення у справі «Мельник проти України» № 23436/03).

У рішенні «Стагно проти Бельгії» Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що строки позовної давності мають декілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу («Stagno v. Belgium», заява № 1062/07). Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Наслідки пропуску строку звернення визначені у статті 123 КАС України, зокрема, в частині третій вказаної статті передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою, четвертою статті 123 вказаного Кодексу.

У зв`язку з тим, що позивач пропустив строк звернення до суду без поважних причин, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду, а тому клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду підлягає до задоволення.

Відповідно до частини п`ятої статті 240 КАС України з Державного бюджету України необхідно повернути на користь позивача судовий збір у розмірі 940,00 грн, сплачена згідно з квитанцією від 01.03.2021 № 0.0..1

Керуючись статтями 240, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

у задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до суду відмовити.

Клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду задовольнити.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, - залишити без розгляду.

Повернути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 940,00 грн.

Роз`яснити позивачу його право на звернення до адміністративного суду в загальному порядку.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала про залишення позову без розгляду може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги у п`ятнадцятиденний строк з дати складання ухвали.

Повна ухвала суду складена 01 жовтня 2021 року.

Суддя Мричко Н.І.