Справа № 804/15303/15
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 вересня 2021 року м. Дніпросправа № 804/15303/15

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

секретар судового засідання Новошицька О.О,

за участю представника відповідача - Булгакова Сергія Валерійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Національного банку України

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 року (головуючий суддя Турлакова Н.В., судді: Неклеса О.М., Сліпець Н.Є.)

у справі №804/15303/15 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Національного банку України про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунків та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, ОСОБА_1 , звернулась 28.10.2015 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Національного банку України, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог (в редакції позовної заяви від 25.12.2015 року) (т.1 а.с.212-234) та заяви про збільшення позовних вимог від 18.02.2016р. (т.2 а.с.99-103) просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ відповідача №404-п від 23.09.2015р. про звільнення ОСОБА_1 ;

- зобов`язати відповідача поновити її на роботі до штату Національного банку України та надати роботу з урахуванням освіти, кваліфікації та відповідно до рекомендацій медико-соціальної експертної комісії стосовно умов та характеру праці;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати лікарняних з 01 жовтня 2015 року по 03 грудня 2015 року в сумі 27 860 гри. 85 коп., за час затримки виплати, пов`язані з оплатою праці з 01 жовтня 2015 року по 25 грудня 2015 року в сумі 37 766 грн. 93 коп., за час затримки виплати матеріальної допомоги з 15 жовтня 2015 року по 03 грудня 2015 року в сумі 22 288 грн. 68 коп. середній заробіток за час затримку розрахунків на загальну суму 87 916,46грн.

2) стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50 000грн.

В обґрунтування позовних вимог, зазначено, що рішенням відповідача №404-п від 23.09.2015р. її незаконно звільнено з тимчасової посади провідного економіста відділу організації бухгалтерського обліку Управління Національного банку України в Дніпропетровській області, оскільки в період з 15 по 29 вересня 2015 року вона перебувала на лікуванні, маючи важку хворобу, яка потягла встановлення їй за висновком медичної комісії ІІІ групи інвалідності (т.1 а.с. 212-234). Остаточні розрахунки за належними при звільненні виплатами (компенсація за 3 календарних дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за 18 років стажу державної служби, допомога по тимчасовій непрацездатності на підставі первинного листка непрацездатності від 15.09.2015 Серія АГХ №855170, в тому числі за рахунок підприємства 5 днів та за рахунок Фонду соціального страхування 9 днів, повернення зайво утриманих коштів за 5 календарних днів щорічної відпустки тощо) затримані Управлінням майже на три місяці. Однак, згідно вимог КЗпП України в день її звільнення 23.09.2015р. відповідач не здійснив всі необхідні розрахунки, у зв`язку з чим, вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку (ст.117 КЗпП України). В обґрунтування заявленої вимоги щодо стягнення моральної шкоди позивач окрім іншого вказувала, що відповідачем було залишено її без засобів до існування, оскільки, у тому числі, не було здійснено з нею повного розрахунку при звільненні.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 березня 2017 року, яка була залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року, в задоволенні позову було відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.01.2021р. №804/15303/15 постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 березня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року в частині відмови у позовних вимогах про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунків та стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000 грн - скасовано і направлено справу в цій частині на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. В іншій частині постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 березня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року у цій справі залишено без змін.

На підставі постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.01.2021р. по справі №804/15303/15 дану справу розглянуто Дніпропетровським окружним адміністративним судом та ухвалено рішення від 05.04.2021 року в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунків та моральної шкоди.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 року адміністративний позов - задоволено частково.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Національного банку України на користь позивачки середній заробіток за час затримки виплати пов`язаної з оплатою праці (5 календарних днів щорічної відпустки) з 01 жовтня 2015 року по 25 грудня 2015 року в сумі 10449,30грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Національного банку України на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Не погодився з рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 року позивачка та відповідач та подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі позивачка просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору. Зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції в частині визначення розміру середньоденної заробітної плати позивачки та відповідно розміру відшкодування за затримку проведення розрахунків за заробітною платою. Посилається на практику Верховного Суду щодо розгляду справ з врахуванням статей 116, 117 КЗПП України.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилається на практику Верховного Суду щодо розгляду справ з врахуванням статей 116, 117 КЗПП України. Вважає, що суд першої інстанції стягнув на користь позивачки середній заробіток за затримку розрахунку в розмірі 10 449,30 грн. 5000грн. моральної шкоди, що в 166 разів перевищує реальні витрати позивачки.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги відповідача підтримав, просить задовольнити апеляційну скаргу відповідача та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Проти апеляційної скарги позивачки заперечив.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином. Надала клопотання про розгляд справи у її відсутності, просить задовольнити вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка з 01.07.2011 року працювала на посаді головного економіста сектору реєстрації, ліцензування та моніторингу відділу банківського нагляду в управлінні Національного банку України в Дніпропетровській області на підставі наказу № 254-п від 30.06.2011 р. (т.2 а.с. 40).

23.09.2015 року наказом директора управління Національного банку України в Дніпропетровській області № 404-п позивачку звільнено із займаної посади з 23.09.2015р. на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП, у зв`язку із закінченням строку трудового договору, та виплачено їй грошову компенсацію.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII, Кодексу законів про працю України (КЗПП України), Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №1105-XIV, Закону України «Про оплату праці» №108/95-ВР від 24.03.1995, Цивільного кодексу України.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Водночас, вказана стаття Конституції України передбачає, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення, а право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ч. 5, 6 ст. 43).

Згідно з положеннями частини 3 статті 40 КЗПП України працівникові надаються гарантії захисту від звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні), а також у період перебування працівника у відпустці.

Тобто законодавство не допускає звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності та відпустки.

Трудові відносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин.

Істотними умовами укладення трудового договору/контракту є передбачення строку його дії, підстав його припинення чи розірвання.

Таким чином, трудовий договір/контракт укладається на строк, який встановлюється за погодженням сторін та містить чітке зазначення, коли розпочинається строк дії контракту та коли він закінчується.

Проте наведене не може бути підставою для незастосування до працівників, які працюють відповідно до укладеного трудового договору/контракту, положень частини 3 статті 40 Кодексу, і такі працівники не можуть бути звільнені в день тимчасової непрацездатності або в період перебування у відпустці, оскільки це зумовить нерівність та дискримінацію цієї категорії працівників, ускладнить їх становище та знизить реальність гарантій трудових прав громадян, встановлених Конституцією і законами України.

Порушення рівності працівників у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів.

Положення частини 3 статті 40 КЗПП України закріплюють гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства.

Однією з таких гарантій є, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці.

Відповідачем у даній справі є Національний банк України, як роботодавець позивачки.

У відповідності до вимог ст. 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та ін.

У правовідносинах з Національним банком України позивачка є працівником (державним службовцем).

В силу п.3-4 ч.1 ст.7 Закону України "Про державну службу" № 889-VIII (ЗУ №889-VIII) державний службовець має право на належні для роботи умови служби та їх матеріально-технічне забезпечення; оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби та рангу.

Згідно із ст.50 Закону України "Про державну службу" № 889-VIII держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Заробітна плата державного службовця складається з:

- посадового окладу;

- надбавки за вислугу років;

- надбавки за ранг державного службовця;

- виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 % посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця;

- виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою; премії (у разі встановлення).

За змістом частини 3 статті 5 Закону України "Про державну службу" № 889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції, що на підставі постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.01.2021р. по справі №804/15303/15 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 року ухвалено в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунків та моральної шкоди.

Отже, предметом спору при ухваленні рішення від 05.04.2021 був розмір стягнення середнього заробітку за затримку розрахунків та моральної шкоди.

Оскільки частиною 2 статті 22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" № 1105-XIV визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством, то при вирішення спору до даних правовідносин слід застосовувати також норми Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" № 1105-XIV.

Так, правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я, визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №1105-ХІV (далі - Закон №1105-ХІV).

Основними принципами соціального страхування, зокрема, є:

- державна гарантія реалізації застрахованими особами своїх прав;

- обов`язковість фінансування Фондом витрат, пов`язаних із наданням матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, в обсягах, передбачених цим Законом;

- відповідальність роботодавців та Фонду за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим Законом.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" № 1105-XIV джерелами формування коштів Фонду, крім іншого, є капіталізовані платежі, що надійшли у випадках ліквідації страхувальників у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 15 Закону №1105-ХІV роботодавець зобов`язаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом.

Відповідно до частини 5 статті 15 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" № 1105-XIV роботодавець несе відповідальність за:

1) порушення порядку використання коштів Фонду, несвоєчасне або неповне їх повернення;

2) несвоєчасне подання або неподання відомостей, встановлених цим Законом;

3) подання недостовірних відомостей про використання коштів Фонду;

4) шкоду, заподіяну застрахованим особам або Фонду внаслідок невиконання або неналежного виконання обов`язків, визначених цим Законом.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №1105-XIV страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом (стаття 19 Закону).

Частиною 2 статті 22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №1105-XIV визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших 5-ти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 30 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), призначаються та надаються за основним місцем роботи (крім допомоги по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомоги по вагітності та пологах, які надаються за основним місцем роботи та за сумісництвом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України).

Матеріалами справи підтверджується, що 23.09.2015 року наказом директора управління Національного банку України в Дніпропетровській області № 404-п позивачку звільнено із займаної посади з 23.09.2015р. на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП, у зв`язку із закінченням строку трудового договору, та виплачено їй грошову компенсацію.

Так, статтею 36 КЗПП України визначені підстави припинення трудового договору, зокрема, закінчення строку трудового договору (крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення).

У вказаному наказі № 404-п визначено (а.с. 20 т. 1):

«Звільнити ОСОБА_1 , провідного економіста відділу організації бухгалтерського обліку, яка працює на період знаходження у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_2 до дня фактичного виходу її з відпустки, 23 вересня 2015 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору, п.2 ст.36 КЗпП України.

Виплатити їй грошову компенсацію за 3 календарних дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за 18 років стажу державної служби.

Здійснити ОСОБА_1 відрахування за 5 календарних днів невідпрацьованої щорічної відпустки за робочий рік з 09.05.2015 по 23.09.2015 року».

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що позивачка в період з 20.08.2015 по 29.09.2015 та з 15.09.2015 по 28.09.2015 знаходилась на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності Серія АГХ № 739524 виданий 25.08.2015р. та Серія АГХ №855170 виданий 15.09.2015р. (т.2 а.с.54-55).

Отже, на день свого звільнення (23.09.2015) позивачка перебувала на лікарняному.

При цьому, у листі Київського міського відділення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності №04-06-1-138з-142 від 17.11.2016 року, який адресований ОСОБА_1 , зазначено, що Актом позапланової перевірки по коштах Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в частині призначення та виплати матеріального забезпечення застрахованій особі ОСОБА_1 . Національним банком України №113 від 15.11.2016 року, встановлено, що виплата допомоги, зокрема по листку непрацездатності серії АГХ №739524 проведена 10.09.2015, що відповідає вимогам ч.2 ст.32 Закону №1105.

Виплата допомоги позивачу за листком непрацездатності АГХ №855170 проведена 03.12.2015 з порушенням терміну передбаченого пп.1 ч.2 ст.32 Закону України №1105-ХІУ (а.с.113-114 т.4).

Водночас, матеріалами справи підтверджується, що відповідачем кошти за листком непрацездатності Серія АГХ №855170 були нараховані ОСОБА_1 у вересні 2015 року (2031,10 грн. за 5 к.д. за рахунок коштів Національного банку України та 3655,98 грн. за 9 к.д. за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (загальна сума 5687,08грн.), що підтверджується випискою із особового рахунку (коди 509 та 510), (а.с. 178, 177, 177 з/с т. 2).

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що Управлінням НБУ в Дніпропетровській області 30.09.2015 направлено до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності заяву-розрахунок щодо фінансування 3655,98 грн. за листком непрацездатності ОСОБА_1 Серії АГХ №855170, кошти на оплату якого надійшли до Управління НБУ 09.10.2015 (а.с. 176, 176 з/с, т. 2).

Матеріали справи містять лист ОСОБА_1 від 23.10.2015р.

Згідно вказаного листа ОСОБА_1 від 23.10.2015р. направленого на ім`я голови НБУ України та директора виконавчого Управління НБУ в Дніпропетровській області, позивачка просить задовольнити вимоги щодо довідки про середню заробітну плату, інформацію для заповнення декларації, довідку про розмір виплат в період знаходження у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, та по догляду за дитиною, та повідомити результати розгляду заяв щодо матеріальної допомоги, також зазначає що не проведено розрахунки не деталізуючи які саме та за який період. При цьому в даному листі не йдеться про не виплату позивачці сум за листком непрацездатності Серії АГХ №855170 (а.с.104 т.2).

Матеріалами справи підтверджується, що вказаний лист отриманий адресатами 27.10.2015р., та 02.11.2015р., відповідь на лист надана 23.11.2015р. № 91-01/19-222/ НОМЕР_1 , у відповіді, крім іншого, повідомлено про нарахування матеріальної допомоги, яку можливо отримати при зверненні до управління НБУ.

Також матеріалами справи підтверджується, що виконавчий директор Управління НБУ листом від 22.09.2015 № 14-025/5550 направив до Департаменту персоналу клопотання про надання ОСОБА_1 матеріальної допомоги на лікування її матері у розмірі 9500 грн.

Директором Департаменту персоналу листом від 12.10.2015 17-04023/75227 дозволено надати ОСОБА_1 на лікування її матері матеріальну допомогу у розмірі 5000 грн. Про можливість отримання допомоги ОСОБА_1 було повідомлено у т.ч. листом Управління НБУ від 23.11.2015 № 91-01/19-222/ НОМЕР_1 .

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що надання ОСОБА_1 на лікування її матері матеріальної допомоги у розмірі 5000 грн. не позбавляє роботодавця виконати всі обов`язки, що передбачені законодавством України, щодо належного розрахунку з працівником.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачка звернулась до відповідача із заявою від 02.12.2015р. (вх.№І-91670/4/18633 від 03.12.2015) щодо остаточних розрахунків при звільненні, з вимогою про перевірку розрахунків при звільненні та повернення зайво утриманих коштів за 5 календарних днів, оскільки згідно з наявною у позивача копією виписки за особовим рахунком за вересень 2015 року відрахування склали загалом 10 календарних днів.

В листі Управління НБУ в Дніпропетровській області №91-01/10-015/103192 від 23.12.2015р. зазначено, що відповідно до листа непрацездатності від 15.09.2015 серія АГХ №855170 за період з 15.09.2015 по 28.09.2015 позивачу нараховані лікарняні за рахунок підприємства (5 днів) в сумі 2031,10грн. та за рахунок Фонду соціального страхування (9днів) в сумі 3 655,98грн. З урахуванням утриманих податків від сукупного доходу, нарахованого за вересень 2015 року, позивачці сплачено залишок лікарняних в сумі 2500,49грн. через касу Управління згідно видаткового касового ордеру від 03.12.2015 №1 (#) (а.с.113, 176, 176 з/с, 177, 177з/с т. 2).

Також у вказаному листі від 23.12.2015 за №91-01/10-015/103192 відповідач повідомив, щодо виплати матеріальної допомоги на лікування сплачено згідно видаткового касового ордеру від 03.12.2015р. № 1, а також що за результатами розгляду вказаної заяви було встановлено помилкове відрахування при звільненні за 5 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 09.05.2015 по 23.09.2015. Наказом від 17.12.2015 №780-п було прийнято рішення виплатити позивачу грошову компенсацію за помилково відраховані кошти в сумі 2079,36 грн. та принесені вибачення за прикру помилку.

Матеріали справи містять письмові докази, що досліджені судом:

- виписки із особового рахунку позивачки за серпень, вересень, жовтень та грудень 2015 року;

- видаткові касові ордери від 03.12.2015 №1 (#) та №2 (#), від 25.12.2015 № 1 (#);

- меморіальні ордери від 04.09.2015 №75568463 та від 10.09.2015 № 7563362;

- лист Дніпропетровського відділення ФСС з ТВП від 11.08.2016 № 05-15-3273;

-листи директора виконавчого Управління Національного банку України в Дніпропетровській області від 22.09.2015 № 14-025/5550, від 23.11.2015 №91-01/19-222/91099 та від 23.12.2015 №91-01/10-015/103192;

- лист директора Департаменту персоналу від 12.10.2015 №17-04023/75227;

- лист директора виконавчого Управління Національного банку України в Дніпропетровській області.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» №108/95-ВР від 24.03.1995 (ЗУ № 108/95-ВР) закріплено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців (ст. 2 ЗУ № 108/95-ВР).

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, грантів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел (ч.1, 2 ст. 4 ЗУ № 108/95-ВР).

Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (ст. 13 ЗУ № 108/95-ВР).

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості (ч.1, 6 ст. 24 ЗУ № 108/95-ВР ).

При цьому, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (ч. 1 ст. 47 КЗпП ).

Згідно з частинами 1 та 3 статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною п`ятою статті 97 Кодексу законів про працю України визначено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до статті 98 Кодексу законів про працю України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Згідно з частиною першою статті 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, системний аналіз Конституції України, законів України, норм КЗпП України дає підстави для висновку, що законодавець урегулював питання виплати заробітної плати, а також передбачив гарантії своєчасної та у повному обсязі її виплати, всиновивши негативними для роботодавця наслідки фінансового характеру у разі порушення ним норм статті 117 КЗпП України.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні урегульовано нормами трудового права, як у КЗпП України, так і у Законі України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 15.10.2013 року №8-рп/2013 виходить з того, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Як зазначалося вище, Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.01.2021р. №804/15303/15 визначено, що предметом спірних правовідносин під час повторного розгляду даної справи є вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунків та стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати лікарняних, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з наступного.

1. Щодо проведення позивачу розрахунків за листком непрацездатності Серія АГХ №739524 від 25.08.2015р.

У листі Фонду від 11.08.2016 № 05-15-3273, на який у т.ч. посилається позивач, зазначається: "УНБУ в Дніпропетровській обл. зверталося до Бабушкінської РВД із завами-розрахунками для фінансування матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду, до яких включалися нарахування допомог по тимчасовій непрацездатності по Ваших листках непрацездатності, а саме:

- б/н від 07.10.2015 на загальну суму 68,86 грн (вся сума - доплата по Вашому листку непрацездатності серія АГХ №739524 з 20.08.2015 по 24.08.2015 - 18,75 грн), яка зареєстрована у Бабушкінській РВД 07.10.2015 і профінансована 13.10.2015, тобто з дотриманням термінів, визначених чинним законодавством. Кошти (доплата) по листку непрацездатності №739524 відповідно до наданої до перевірки бухгалтерської документації виплачена 13.11.2015 року".

Отже, матеріалами справи підтверджується, що вказані кошти відповідачем були нараховані позивачці ще до отримання фінансування із Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (виписка із особового рахунку за вересень 2015 року (код 510) та виплата 13.11.2015, про що, зокрема, зазначено у листі Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності №05-15-3273 від 11.08.2016

2. Щодо проведення позивачу розрахунків за листком непрацездатності Серія АГХ №855170 від 15.09.2015р.

Матеріалами справи підтверджується, що кошти за листком непрацездатності Серія АГХ №855170 були нараховані позивачці у вересні 2015 року після надання вказаного листка непрацездатності позивачкою (2031,10грн. за 5 к.д. за рахунок коштів Національного банку України та 3655,98грн. за 9 к.д. за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, що підтверджується випискою із особового рахунку (коди 509 та 510).

Управлінням НБУ в Дніпропетровській області 30.09.2015 направлено до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності заяву-розрахунок щодо фінансування 3655,98 грн за листком непрацездатності Серії АГХ №855170, кошти на оплату якого від Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності надійшли до Управління НБУ 09.10.2015р.

В листі Управління НБУ в Дніпропетровській області №91-01/10-015/103192 від 23.12.2015р. зазначено, що відповідно до листа непрацездатності від 15.09.2015 серія АГХ №855170 за період з 15.09.2015 по 28.09.2015 позивачці нараховані лікарняні за рахунок підприємства (5 днів) в сумі 2031,10грн. та за рахунок Фонду соціального страхування (9днів) в сумі 3 655,98грн. З урахуванням утриманих податків від сукупного доходу, нарахованого за вересень 2015 року, позивачу сплачено залишок лікарняних в сумі 2500,49грн. через касу Управління згідно видаткового касового ордеру від 03.12.2015 №1 (#) (т.2 а.с.113).

При цьому, листок непрацездатності Серії АГХ № 855170 тривалістю 14 календарних днів був виданий з 15.09.2015 до 28.09.2015 включно, тобто вже після звільнення позивачки.

Однак, така обставина не звільняє роботодавця від обов`язку виконувати передбачені трудовим законодавством вимоги щодо недопущення звільнення працівника під час знаходження його на лікарняному, здійснити розрахунок з працівником у повному обсязі та нести відповідальність за порушення таких норм.

Щодо доводів позивачки про те, що позивачка зверталася за отриманням виплат по вказаним лікарняним, а саме, шляхом особистого звернення до відділу організації бухгалтерського обліку Управління 29.09.2015, звернень до відділу організації бухгалтерського обліку Управління по телефону протягом місяця після звільнення, то оскільки доказів зазначених обставин матеріали справи не містять, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про критичне ставлення до зазначених доводів.

В силу ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст.78 КАС України.

Досліджуючи зміст заяви позивачки від 23.10.2015р. (отримана НБУ 27.10.15р., Управлінням НБУ 02.11.15р.) встановлено, що в ній відсутні питання щодо необхідності проведення виплати за вказаними листами непрацездатності, при цьому, заява стосувалась надання інформації щодо надання довідок та проведення розрахунків виплати матеріальної допомоги (на лікування матері) (а.с.104-106 т.2).

Разом з тим, на вказану заяву, відповідачем листом №91-01/19-222/91099 від 23.11.2015р. надана відповідь, в якій у т.ч. повідомлено, що матеріальна допомога нарахована в сумі 5000грн., яка при зверненні до Управління НБУ буде виплачена в сумі 4175грн.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції аналіз зазначених обставин дає підстави для висновку, що відповідачем в межах своїх компетенцій та повноважень здійснені відповідні дії щодо проведення розрахунків за листками непрацездатності Серія АГХ № 739524, що виданий 25.08.2015р. та Серія АГХ №855170 , що виданий 15.09.2015р., у т.ч., направлення заявок-розрахунків до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та виплати після отримання коштів з Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з урахуванням відповідного звернення позивачки від 02.12.2015р. (надійшло звернення 03.12.205р.)

3. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати матеріальної допомоги з 15 жовтня 2015 року по 03 грудня 2015 року в сумі 22 288 грн. 68 коп. (виплата матеріальної допомоги на лікування матері позивачки), колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 47, 48 та 51 Положення про оплату праці (заробітну плату) працівників Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 10.07.2015 № 456, працівникам Національного банку може надаватися матеріальна допомога разового характеру на лікування працівників Національного банку і членів їх сімей.

Матеріальна допомога на лікування працівників Національного банку і членів їх сімей (далі - матеріальна допомога на лікування) може надаватися працівникам Національного банку на лікування складного захворювання працівника або членів його сім`ї [чоловік (дружина), діти, батьки] на підставі заяви працівника або звернення керівника структурного підрозділу, в якому працює працівник, документів, що підтверджують факт захворювання [довідок або інших документів з медичних закладів про проведене лікування (необхідність проведення лікування)] та документів (чеків, квитанцій, ордерів тощо), що підтверджують понесені витрати на лікування. Документами, що підтверджують витрати на лікування, можуть бути платіжні документи на придбання ліків, оплату лікування, сплату благодійного внеску, тощо.

Рішення про надання працівникам Національного банку матеріальної допомоги на лікування в розмірі:

- до 3 000 гривень приймається керівником територіального управління, структурної одиниці Національного банку, в центральному апараті Національного банку директором Департаменту персоналу;

- від 3 000 гривень до 10 000 гривень включно приймається директором Департаменту персоналу (або особою, яка виконує його обов`язки);

- від 10 000 гривень - Головою Національного банку шляхом підписання наказу.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до вищенаведених норм виконавчий директор Управління листом від 22.09.2015 №14-025/5550 направив до Департаменту персоналу клопотання про надання позивачці матеріальної допомоги на лікування її матері у розмірі 9500 грн.

Директором Департаменту персоналу листом від 12.10.2015 17-04023/75227 дозволено надати позивачці на лікування її матері матеріальну допомогу у розмірі 5000 грн.

Про можливість отримання допомоги позивачку було повідомлено у т.ч. листом Управління НБУ від 23.11.2015 № 91-01/19-222/91099.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що надання матеріальної допомоги є правом, а не обов`язком роботодавця.

Водночас, рішення про надання допомоги позивачці було прийнято вже після звільнення позивачки з роботи та стосувалося виплати матеріальної допомоги на лікування не самої позивачки, а її матері.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що матеріальна допомога на лікування матері позивачки не є заробітною платою (не входить до структури оплати праці) позивачки , не належить до виплат, які мали бути здійснені під час її звільнення, та для її виплати у день звільнення позивачки були відсутні правові підстави, протиправна бездіяльність відповідача в цій частині судом не встановлено, у зв`язку з чим, судом першої інстанції правомірно не проводилися розрахунки розміру середньоденної затримки такої плати та кількості днів затримки.

4. Щодо вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку в сумі 37 766 грн. 93 коп. за час затримки проведення розрахунків за оплату праці (5 календарних днів щорічної відпустки).

Матеріалами справи підтверджується, що заробітна плата позивачки виплачена відповідачем згідно з видатковим касовим ордером від 25.12.2015 №1 (#) на загальну суму 2 079 грн. 36 коп. (отримувач ОСОБА_1 - дебіторська заборгованість за заробітною платою, призначення платежу - видача на виплати, пов`язані з оплатою праці, підстава - наказ від 17.12.2015 № 780-п) (а.с. 123 т. 2).

Позивачка зверталася до відповідача щодо проведення остаточних розрахунків за належною їй при звільненні виплаті, що підтверджується письмовими зверненнями від 23.10.2015, 02.12.2015. Також відповідачем було визнано зазначений факт у своєму листі №91-01/10-015/ НОМЕР_2 від 23.12.2015р. (а.с. 113-114 т. 2).

У вказаному листі зазначено: «Щодо перерахунку та повернення коштів за 5 календарних днів щорічної відпустки.

За результатами розгляду Вашої заяви, встановлено помилкове відрахування при звільненні за 5 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 09.05.2015 по 23.09.2015. Наказом по Управлінню №780-п від 17.12.2015 прийнято рішення виплатити Вам грошову компенсацію за помилково відраховані кошти.

Нарахована сума до виплати становить 2079,36грн., яку Ви можете отримати в касі Управління.

Просимо вибачення за прикру помилку, що сталася. Сподіваємося, що це непорозуміння не вплине на наші стосунки».

Також, представником відповідача в ході розгляду справи зазначалося, що Управлінням НБУ дійсно була допущена помилка під час розрахунку та не була виплачена позивачці при звільненні компенсація за невикористану відпустку за 5 календарних днів у розмірі 2079,36 грн.

При цьому, матеріалами справи підтверджується, що зазначена компенсація на підставі наказу Управління від 17.12.2015 № 780-п виплачена позивачці через касу Управління згідно з видатковим касовим ордером від 25.12.2015 № 1 (#).

Таким чином, в ході розгляду справи підтверджено допущене відповідачем порушення щодо несвоєчасного розрахунку та не виплату позивачці при звільненні компенсації за невикористану відпустку (5 календарних днів у розмірі 2079,36 грн.), а період затримки виплати заробітної плати відповідачем становить 61 робочий день (з 01 жовтня 2015 року по 25 грудня 2015 року), що сторонами також не заперечувалося в ході розгляду справи в суді першої інстанції.

Разом з тим, суд першої інстанції не погодився із розміром суми 740,77грн. яку позивачка визначила для розрахунку середньомісячної заробітної плати, виходячи з наступного.

Позивачку було звільнено 23.09.2015.

При цьому позивачка вважає вірним розрахунок середньомісячної заробітної плати з огляду на виплати за березень - квітень 2015 року, зокрема, позивачкою визначено середньоденний заробіток за період березень - квітень 2015 року у розмірі 619,13 грн., який згодом було збільшено до 740,77 грн., з відповідним обґрунтуванням, яке міститься в матеріалах справи (а.с.234-235, 236 т.3).

З цього приводу, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

При визначенні середнього заробітку позивачки слід керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», (Порядок № 100).

Відповідно до першого речення абзацу 3 пункту 2 розділу II Порядку № 100 у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 3 розділу III Порядку № 100 передбачено, що саме включається до розрахунку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження.

Відповідно до підпунктів б), е), и) пункту 4 Розділу III Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються:

- одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);

- пенсії;

- виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо.

Таким чином, згідно особового рахунку позивача за липень місяць 2015 року, позивачка не мала відпрацьованих днів у вказаному місяці, а кількість робочих днів у серпні 2015 року складав 20 днів, з яких позивачка працювала 3 робочих дні.

Відповідно до другого речення пункту 8 розділу IV Порядку №100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивачки за липень-серпень 2015р. становить (513,91 грн. : 3 дні) = 171,30 грн. (а.с.165-171 т.2).

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що період затримки виплати заробітної плати відповідачем становить 61 робочий день (з 01 жовтня 2015 року по 25 грудня 2015 року), середній заробіток, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки за час затримки розрахунків складає: 171,30 грн х 61= 10449,3грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачкою частково доведено позовні вимоги, при цьому відповідачем вказане не спростовано, тому належним способом захисту прав позивачки є стягнення з відповідача середнього заробіток за час затримки виплати пов`язаної з оплатою праці (5 календарних днів щорічної відпустки) з 01 жовтня 2015 року по 25 грудня 2015 року в сумі 10449грн. 30 коп.

5. Щодо вимог позивачки про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування вказаної вимоги, окрім іншого позивачка зазначає, що через систематичну та тривалу затримку розрахунків, у тому числі не здійснення повного розрахунку при звільненні та порушення гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права мирно володіти своїм майном та положень статті 46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права на достатній життєвий рівень громадян України, які потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, у неї, як особи з інвалідністю, виникли негативні емоції рівня страждання та приниження (психологічне напруження, розчарування та незручності) та збитки.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про звернення громадян» № 393/96-ВР, особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України.

Згідно з положеннями частин 1 та 2 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Приписами частин 1, 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц, від 04 березня 2019 року у справі № 295/443/17, від 08 травня 2019 року у справі № 233/3464/17.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17 дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Наявність моральної шкоди позивачка мотивувала тим, що неправомірні дії відповідача призвели до того, що вона була змушена тривалий час захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже витрачати значних зусиль та часу для його відновлення. Бездіяльність відповідача створила психічне напруження очікуванням рішення відповідача, позивач зазнала розчарування в діяльності відповідача, що створило додаткове психічне напруження. Захист свого права вимагав від неї додаткових зусиль для організації свого часу, побуту. Усі ці обставини призвели до виникнення у неї хвилювань та переживань, що негативно відобразилось на психоемоційному стані, та як наслідок погіршення загального стану здоров`я.

На підтвердження вказаних обставин позивачем надані до матеріалів справи копії:

- виписки з амбулаторної картки позивачки від 30.03.2016 на 1 арк.;

- виписки з амбулаторної картки позивачки від 31.03.2016 на 1 арк.;

- направлення на стаціонарне лікування до неврологічного відділення від 31.03.2016 на 1 арк.;

- платіжні документи, що підтверджують поточні витрати на лікування за лютий - травень 2016 року на 8 арк.;

- направлення на консультацію до лікаря онколога від 30.03.2016 на 1 арк.;

- виписки з медичних стаціонарних карток позивачки, консультативних висновків спеціалістів, МРТ на 7арк.

Також, суд першої інстанції звернув увагу, що встановлена у вересні 2015 року позивачці інвалідність, триває безперервно до теперішнього часу та подовжена на строк до 01 жовтня 2022 року (дата наступного переосвідчення МСЕК - 15 вересня 2022 року).

Вказана інформація підтверджується копією довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією Міжрайонної правобережної МСЕК № 2 м. Дніпро від 27 жовтня 2020 року серія 12 ААБ № 231810, долученої до матеріалів справи з клопотанням від 16 лютого 2021 року.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Враховуючи вищевикладене, а також те що позовні вимоги щодо несвоєчасного розрахунку частково знайшли своє підтвердження, що свідчить про наявність протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та з огляду на фізичні і психологічні наслідки, стан здоров`я позивачки, підтверджений дослідженими судом доказами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку що вказане спричинило позивачці душевні страждання, переживання, та відчуття невизначеності, тобто заподіяло їй моральну шкоду.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, виходячи з принципів пропорційності та співмірності вчиненим діям (бездіяльності) відповідача та негативним наслідкам для позивача, та з огляду на часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що справедливим розміром компенсації є сума 5000 грн.

Щодо аргументів позивачки про практику Верховного Суду, що викладені у Постановах від 03.06.2020 у справі №806/298/17, від 28.03.2019 у справах №569/12154/17 та №569/14363/17, Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16, то правові висновки зазначених постанов не розходяться з висновками, що викладені в рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 року.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційних скаргах позивача та відповідача.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на результати апеляційного розгляду справи, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Національного банку України залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 15.09.2021 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 15.09.2021.

В повному обсязі постанова виготовлена 22.09.2021.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова