Справа № 160/7154/21
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2021-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

04 жовтня 2021 року м. Дніпросправа № 160/7154/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.
суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.06.2021 р. (суддя Коренев А.О.) в справі № 160/7154/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04.01.2019 р. по 19.04.2021 р.; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 04.01.2019 р. по 19.04.2021 р.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.06.2021 р. позов задоволено, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітки за затримку розрахунку при звільненні за період з 04.01.2019 року по 19.04.2021 року, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 04.01.2019 року по 19.04.2021 року.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вважає, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч. 1 ст. 117 КЗпП є безпідставним.

На думку апелянта, на військовослужбовців, які проходять службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП не поширюється.

Стаття 117 КЗпП не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Вказує на порушення позивачем місячного строку звернення до суду, що є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

Грошова компенсація не невикористані дні додаткової відпустки не є складової грошового забезпечення, тому несвоєчасна її виплата не може бути підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Апелянт звертає увагу, що в аналогічних спорах суди стягують на користь осіб певні суму за час затримки розрахунку при звільнення, при цьому враховують принцип співмірності.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Збройних Сил України.

Згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.01.2019 року №4 старшого прапорщика ОСОБА_1 з 04.01.2019 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Новомосковського об`єднаного міського військового комісаріату Дніпропетровської області.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 у справі №160/14557/20 року визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень рішення є таким, що набрало законної сили 22.03.2021 року.

Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення суду від 23.12.2020 року на картку позивача 19.04.2021 року здійснено перерахування грошової компенсації відпустки при звільненні в сумі 13 438,34 грн., що підтверджується випискою банку АТ КБ «Приватбанк».

Враховуючи на, що на момент звільнення з позивачем не проведено остаточного розрахунку, роботодавець не нарахував та не виплатив компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, що було предметом розгляду у справі №160/14557/20, компенсація отримана позивачем 19.04.2021 р. у сумі 13 438,34 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту невиплати позивачу в день звільнення усіх належних сум при звільненні, а тому у позивача наявне право на застосування положень статті 117 КЗпП України в частині отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку, тому зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведені висновки суду першої інстанції не в повній мірі обґрунтованими.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу за контрактом в Збройних Силах України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 4 від 04.01.2019 р. ОСОБА_1 , командира взводу забезпечення батальйону охорони військової частини, звільнено у запас відповідно до пункту 2 підпункту «д» (через службову невідповідність) частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; з 04.01.2019 р. виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.

При звільненні позивачу не виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 р. в справі №160/14557/20, яке набрало законної сили 22.03.2021 р., визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки при звільненні зі служби, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки при звільненні зі служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Військовою частиною НОМЕР_1 перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 19.04.2021 р. грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 13 423,43 грн. (а.с. 11).

Спірним під час апеляційного перегляду справи є питання права військовослужбовця на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому такою затримкою позивач вважає невиплату у день звільнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Щодо можливості застосування у спірних правовідносинах положень законодавства про працю суд виходить з того, що оскільки положення спеціального законодавства, зокрема Законом № 2011-ХІІ, не врегульовують усіх питань, які можуть виникати при звільненні з військової служби, як-то відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, суд має застосовувати до спірних правовідносин окремі положення КЗпП (у тій частині, що не врегульована спеціальними для цих правовідносин нормами), що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, та правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 30.01.2019 р. в справі № 806/2164/16.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, на яку мав право позивач, повинна бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби. Факт не виплати такої компенсації в установлений строк, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею 117 КЗпП України.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

В цій справі позивач звільнений із військової служби 04.01.2019 р.

Рішення суду про стягнення на користь позивача компенсації за невикористані дні додаткової відпустки фактично виконано відповідачем 19.04.2021 р.

Таким чином, відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

Тому суд погоджує висновок суду першої інстанції, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку на підставі положень статті 117 КЗпП України.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону № 2011-ХІІ закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач має право на виплату середнього грошового забезпечення за період з 04.01.2019 р. по 19.04.2021 р.

Разом з тим, суд визнає необґрунтованим обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивача.

Обрання судом першої інстанції такого способу захисту порушеного права позивача як зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні вказує на те, що виконанні судового рішення відповідач має застосувати при обчисленні середнього грошового забезпечення приписи Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, (далі Порядок № 100), зокрема пункту 8, та визначити суму, що має бути виплачена позивачу, шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Визначена у такій спосіб сума середнього заробітку (грошового забезпечення) буде явно непропорційною сумі, яка не була виплачена позивачу у день звільнення зі служби та яка стягнута судовим рішенням.

Враховуючи приписи частини другої статті 117 КЗпП, суд має право визначити суму відшкодування за наявності спору про розмір належних звільненому працівнику сум та визначити розмір такого відшкодування.

Як зазначено вище, з позивачем проведено розрахунок при звільненні 04.01.2019 р.

Не погодившись з сумою виплати, позивач згодом (06.11.2020 р.) звернувся до суду з позовом про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2017-2019 роки.

Таким чином, на час звільнення позивач не повідомив відповідача про наявність спору щодо розміру належних йому виплат, розрахунок з ним було проведено без урахування цих обставин.

Суд, виходячи з принципів співмірності, розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, вважає за необхідне визначити суму середнього заробітку (грошового забезпечення), який підлягає стягненню на користь позивача, в сумі, яка дорівнює сумі, яка не була виплачена позивачу на час звільнення, а саме в розмірі 13 423,43 грн.

При цьому суд враховує наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу належних сум до виплати на день звільнення, який вирішувався судом, виконання судового рішення, за якими відповідачем нараховане та сплачено на користь позивача компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки в розмірі 13 423,43 грн.; розмір недоплаченої суми при звільненні; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який пов`язаний саме із вирішенням спірних відносин у судовому порядку.

За наведених підстав суд доходить до висновку, що пропорційним та справедливим розміром відшкодування позивачу є зазначений вище судом розмір.

Доводи апелянта стосовно того, на військовослужбовців, які проходять службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП не поширюється, спростовані приведеними вище висновками суду із посиланням на відповідні правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду.

Стосовно посилання апелянта на те, що стаття 117 КЗпП не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, а також на те, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні частини першої статті 117 КЗпП є безпідставним, суд зазначає, що такі доводи розглянуті судом першої інстанції та обґрунтовано відхилені із посиланням на правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, а апелянтом не приведено будь-яких правових обґрунтувань у спростування таких висновків.

Суд також не може погодитися з доводами апелянта про недотримання позивачем строку звернення до суду, що є підставою для залишення позовної заяви без розгляду, адже отримавши грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки 19.04.2021 р., позивач з цим позовом звернувся до суду 06.05.2021 р., тобто в межах місячного строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Також є незмістовними доводи відповідача про те, що оскільки грошова компенсація не є складової грошового забезпечення, тому несвоєчасна її виплата не може бути підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, адже хоча така компенсація не є складовою грошового забезпечення, проте є тією виплатою, яка має бути виплачена працівникові (військовослужбовцю) у день звільнення, відповідно не проведення повного розрахунку зі звільненим працівником (військовослужбовцем) є підставою для застосування приписів статті 117 КЗпП.

Згідно з пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, зокрема щодо періоду затримки у виплаті належних позивачу сум, розміру середнього заробітку позивача, розміру суми відшкодування, судом першої інстанції не застосовано такого ефективного способу захисту прав позивача, як стягнення належних позивачу сум відшкодування, тому апеляційна скарга має бути задоволена частково, рішення суду першої інстанції скасоване та ухвалене нове рішення про часткове задоволення позову

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини 6 статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.06.2021 р. в справі № 160/7154/21 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.06.2021 р. в справі № 160/7154/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Ухвалити в справі № 160/7154/21 нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.01.2019 р. по 19.04.2021 р

Стягнути на користь ОСОБА_1 з військової частини НОМЕР_1 відшкодування за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 04.01.2019 р. по 19.04.2021 р. у розмірі 13 423,43 (тринадцять тисяч чотириста двадцять три) грн. 43 коп.

У задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 04.10.2021 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 04.10.2021 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко