Справа № 420/6624/21
Суддя: Бутенко А.В.
Дата ухвалення: 2021-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6624/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Бутенко А.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий зміст позовних вимог.

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій позивач просить суд (а.с. 62 т. 2):

- Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 69 від 12.04.2021.

- Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 від 04.08.2020 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 04.08.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, листом №Д-1494/6/5101- 20/5100.5.1/8347-20 від 11.08.2020р. відповідачем необґрунтовано відмовлено у розгляді заяви позивача. Таку відмову ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2020р. по справі №420/8530/20, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021р., його позов задоволено. Зокрема, зобов`язано Головне управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 від 04.08.2020р. про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На виконання судового рішення по справі №420/8530/20 відповідач прийняв наказ №69 від 12.04.2021р., яким знову відмовив ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, при прийнятті вказаного наказу відповідачем не враховано висновки постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021р. щодо необхідності врахування ситуації, яка склалася в 2020 році в Республіці Білорусь після виїзду ОСОБА_1 з країни громадянського походження, чим останній обґрунтовував наявність підстав для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, позивач вважає наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 69 від 12.04.2021 безпідставним та необґрунтованим, а також таким, що прийнято без урахування висновків судів по справі № 420/8530/20 та оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

16.08.2021 року від Головного управління ДМС України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що рішеннями судів, які набрали законної сили встановлено преюдиційні обставини (ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили) про відсутність загрози життю та здоров`ю, безпеці та свободі внаслідок загальнопоширеного насильства, систематичного порушення прав людини в разі повернення позивача до країни громадянського походження.

Тож, можна зробити висновок, що судами під час першого та другого звернення позивача за наданням міжнародного захисту було встановлено, що побоювання стати жертвою переслідування є безпідставними та не ґрунтуються на фактичних обставинах.

За таких обставин, заяву ОСОБА_1 від 04.08.2020 було правомірно розглянуто ГУ ДМС України в Одеській області в порядку Законів України «Про звернення громадян», «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та 11.08.2020 надано відповідь, а тому повторне звернення позивача від 04.08.2020 з клопотанням про надання міжнародного захисту не підпадає під вимоги ст. 5 Закону та не може бути прийняте до розгляду в порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи те, що предметом розгляду даної адміністративної справи є визнання протиправною бездіяльності щодо не прийняття та не розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вимоги розділу II наказу № 649 не можуть бути застосовані в даній ситуації.

ГУ ДМС України в Одеській області не приймалось рішення щодо відмови позивачу в розгляді заяви про визнання особою такою, що потребує додаткового захисту.

Обставини, повідомлені позивачем у зверненні від 04.08.2020 були у повному обсязі розглянуті ГУ ДМС України в Одеській області та судовими інстанціями, будь-які ново виявлені обставини, зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону - відсутні. Таким чином, клопотання позивача не відповідає вимогам звернення із повторною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачених статтею 17 Закону.

Заяв чи клопотань від сторін, до суду не надходило.

Процесуальні дії, вчинені судом.

Ухвалою судді від 03.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Обставини справи.

Судом встановлено, що листом ГУ ДМС України в Одеській області № Д-1494/6/5101-20/5100.5.1/8347- 20 від 11.08.2020 повідомлено Позивача, що «...обставини, повідомлені Вами у зверненні від 04.08.2020року двічі у повному обсязі розглянуті ДМС та судовими інстанціями усіх рівнів, будь-які нововиявлені обставини, зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні. Штучні елементи, що мають належність до сучасних політичних подій або установлення на території держав заходів, пов`язаних із COVID-19, не мають належності до індивідуальних аспектів Вашої заяви та не можуть бути прийняті як нововиявлені...».

Позивач, вважаючи відмову у розгляді заяви від 04.08.2020 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлену листом ГУ ДМС України в Одеській області № Д-1494/6/5101-20/5100.5.1/8347-20 від 11.08.2020р. протиправною, звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУ ДМС України в Одеській області.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2020 року по справі № 420/8530/20 визнано протиправною відмову Головного управління ДМС України в Одеській області у розгляді заяви громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлену листом Головного управління ДМС України в Одеській області № Д-1494/6/5101- 20/5100.5.1/8347-20 від 11.08.2020. Зобов`язано Головне управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 від 04.08.2020 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021 року по справі № 420/8530/20 апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишено без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2020 року залишено без змін.

Листом ГУ ДМС України в Одеській області № 5100.5.1-4001/51.3-21 від 12.04.2021 повідомлено ОСОБА_2 про прийняття рішення у відповідності до статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідно до наказу Головного управління від 12.04.2021 № 69.

В якості додатку до вказаного листа було додано Повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.04.2021 № 384. Де підставою для його прийняття зазначено наказ № 69 від 12.04.2021.

Отже, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 69 від 12.04.2021 відмовлено в прийнятті заяви ОСОБА_1 від 04.08.2020 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням ГУ ДМС України в Одеській області, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела права й акти їх застосування.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно абз. 5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 1 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно ч. 5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач на підставі ст. 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є спеціально уповноваженим органом державної виконавчої влади у справах міграції та згідно зі ст.ст. 5, 6, 10, 11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про оформлення документів щодо визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому його рішення, дії чи бездіяльність з цього приводу на підставі ст. 55 Конституції України, ст. 5, п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Висновки суду.

Позивач у позові зазначає, що приймаючи оскаржуваний наказ № 69 від 12.04.2021, ГУ ДМС України в Одеській області не врахувало висновки П`ятого апеляційного адміністративного суду, викладені у постанові від 11.03.2021 по справі № 420/8530/20.

Відповідачем у Повідомленні від 12.04.2021 № 384 про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_1 від 04.08.2020 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке містить обґрунтування оскаржуваного наказу № 69 від 12.04.2021р. не було зазначено чітких та однозначних правових обставин, шо свідчили б про невідповідність вказаної заяви ОСОБА_1 від 04.08.2020 критеріям, визначеним Законом та Правилами.

Крім того, не надано Відповідачем оцінку поясненням ОСОБА_1 про ситуацію, яка склалася в 2020 році в Республіці Білорусь після його виїзду з країни громадянського походження. чим ОСОБА_1 обґрунтовував наявність підстав для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Також, залишено поза увагою акцентоване П`ятим апеляційним адміністративним судом у постанові від 11.03.2021 по справі № 420/5830/20 посилання на те. шо у постанові від 13.02.2020 по справі №815/5815/17 Верховний Суд дійшов висновку, що ГУ ДМС України в Одеській області не спростовано відсутність загроз для життя та здоров`я ОСОБА_2 в країні походження у зв`язку із прийняттям ним участі у протестних акціях у 2011 році.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд погоджується з доводами Позивача, які викладені у позові, виходячи з наступного.

Згідно із п. 1.1 розділу І Правил, ці правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до підпункту "е" п. 2.1 Правил, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Згідно із ст. 1 Закону, особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтувати, що вона є жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно із п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.

Глава 5 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 р. № 649 оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:

- всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;

- відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди;

- особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

З точки зору міжнародного права біженства та міжнародних прав людини, використання повної, достовірної та актуальної інформації по країні походження, яка набувається з декількох надійних та неупереджених джерел, є необхідною передумовою правильної оцінки ризику, яка передує прийняттю будь-якого рішення по заяві особи, яка висловлює бажання отримати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Європейський Суд з прав людини в свою чергу у справі Ф.Г. проти Швеції (№ 43611/11, рішення від 23 березня 2016 р.), зазначає, що така оцінка має відбуватися «ех nunc», тобто станом на момент прийняття кожного рішення.

Таким чином, подані Позивачем заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 08.08.2016 та від 14.03.2017 не є тотожними з заявою від 04.08.2020 р. з огляду на те, що Позивач у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.08.2020 вказав, що за час перебування останнього в Україні, істотно погіршилась ситуація в Республіці Білорусь як у плані безпеки, так і в гуманітарному плані. На підтвердження чого Позивачем було додано до заяви інформацію по країні походження щодо загальної та гуманітарної ситуації у Республіці Білорусь, а також позиції генерального секретаря ООН та постійного координатору ООН в Білорусі щодо ситуації, яка складається в Республіці Білорусь.

Відтак, позивач, внаслідок політичної ситуації в Республіці Білорусь та обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через політичні погляди, покинув країну своєї громадянської належності, не бажає користуватися захистом цієї країни та не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Ухвалою ВАС України від 03.02.2015 року №К/9991/77969/12 визнана правова позиція згідно якої - ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Також слід зазначити, що свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні задовольняти тому, що є прийнятним вважати «можливим у розумних межах» або правдоподібним, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.

Крім того, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

У цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому, на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто, на користь того хто звернувся за наданням статусу біженця.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що ГУ ДМС в Одеській області не проаналізовано подану Позивачем в Україні заяву (з додатками) про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та не враховано оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Більш того, пунктом 2.1. Правил визначено, що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви:

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Таким чином, ГУ ДМС в Одеській області в порушення вимог п. 2.1. Правил не здійснило перевірку заяви Позивача від 04.08.2020 з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Наведене свідчить про поверхневий, формальний розгляд заяви Позивача від 04.08.2020 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без врахування висновків Одеського окружного адміністративного суду та П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі № 420/8530/20.

У зв`язку з цим, оскаржений наказ ГУ ДМС в Одеській області, свідчить про протиправність такої відмови та наявність правових підстав для зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву Позивача від 04.08.2020 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст.ст. 6, 72-73, 77, 132, 143, 241-246, 250-251 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 69 від 12.04.2021.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 від 04.08.2020 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Бутенко А.В.