Справа № 160/10658/21
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,
01.07.2021 року Військова частина НОМЕР_1 (далі - позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі - відповідач), в якій просить:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків позову.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
14.09.2021 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що доводи позивача про те, що відповідно до частини 1 статті 1191 ЦК України військова частина має право зворотної вимоги до відповідача в розмірі всієї суми сплаченого відшкодування, є помилковим, оскільки нормами законодавства встановлено розмір матеріальної відповідальності не більше місячного грошового забезпечення. Також вказує, що за суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин, спір є приватноправовим та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 2013 року по 2018 року на посаді водія-дизеліста відділення енергетичного забезпечення зенітного ракетного дивізіону військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини від 12.10.2018 року № 251 відповідач був виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до постанови Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 року у справі № 192/47/18 (провадження № 3/192/44/18) встановлено, що 26.12.2017 року о 18:00 год. Відповідач як водій - військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , керуючи автомобілем «КРАЗ», який належить військовій частині НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , на 438 км+100 м автодороги Н-08 «Бориспіль - Дніпро - Запоріжжя», при зміні напрямку руху не переконався в безпечності маневру, не врахував зміни дорожньої обстановки, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Реugeot», номерний знак НОМЕР_3 , чим порушив п.п.1.5; 10.1; 10.2 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Цією постановою відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.01.2021 року у справі № 904/5022/20 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України страхове відшкодування у сумі 80855,74 грн, судовий збір у сумі 2102,00 грн.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2021 року, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.11.2020 року у справі №904/5022/20 змінено, та викладено у наступній редакції: "Позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу у сумі 80855,74 грн задовольнити частково. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ; місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (ідентифікаційний код 21647131; місцезнаходження: 02154, м. Київ, Русанівський бульвар, буд. 8) страхове відшкодування у сумі 79554,74 грн, судовий збір у сумі 2068,16 грн. Видати наказ після набрання рішенням законної сили. В решті позовних вимог відмовити".

28.05.2021 року рішення суду у справі № 904/5022/20 виконано в повному обсязі, стягнуто з військової частини НОМЕР_1 страхове відшкодування та судовий збір у сумі 81622,90 грн. (страхове відшкодування - 79554,74 грн., судовий збір - 2068,16 грн.).

Таким чином, на день дорожньо-транспортної пригоди 26.12.2017 року, відповідач виконував обов`язки військової служби керуючи автомобілем «КРАЗ» державний номерний знак НОМЕР_2 , який на праві оперативного управління належав військовій частині НОМЕР_1 , а тому судом встановлено, що саме військова частина НОМЕР_1 була належним відповідачем у справі № 904/5022/20, оскільки, відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України, юридична особа відшкодовує шкоду завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки на день дорожньо-транспортної пригоди 26.12.2017 року водій ОСОБА_1 виконував службові обов`язки, керуючи автомобілем, який на праві оперативного управління належить військовій частині НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_1 звернулась з цим позовом до суду про стягнення в порядку регресу з військовослужбовця майнової шкоди, завданої ним під час проходження військової служби.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступного.

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків, визначає Закон України від 03.10.2019 №160-IX "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" (далі по тексту - Закон №160-IX).

За змістом статті 1 Закону №160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків.

Відповідно до положень статті 3 Закону №160-ІХ умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.

Особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.

За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Статтею 4 Закону України №160-ІХ встановлено, що особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону №160-ІХ розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

Положеннями статті 12 Закон №160-ІХ передбачено, що у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

Суд зазначає, що відповідно до постанови Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 року у справі № 192/47/18 (провадження № 3/192/44/18) встановлено, що 26.12.2017 року о 18:00 год. відповідач як водій - військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , керуючи автомобілем «КРАЗ», який належить військовій частині НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , на 438 км+100 м автодороги Н-08 «Бориспіль - Дніпро - Запоріжжя», при зміні напрямку руху не переконався в безпечності маневру, не врахував зміни дорожньої обстановки, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Реugeot», номерний знак НОМЕР_3 , чим порушив п.п.1.5; 10.1; 10.2 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Цією постановою відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2021 року, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.11.2020 року у справі №904/5022/20 позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу у сумі 80855,74 грн. задоволено частково, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України страхове відшкодування у сумі 79554,74 грн, судовий збір у сумі 2068,16 грн.

28.05.2021 року рішення суду по справі № 904/5022/20 виконано в повному обсязі, стягнуто з військової частини НОМЕР_1 страхове відшкодування та судовий збір у сумі 81 622,90 грн. (страхове відшкодування - 79554,74 грн., судовий збір - 2068,16 грн.), що підтверджується копією виписки Державної казначейської служби за 28.05.2021 року.

ОСОБА_1 станом на день дорожньо-транспортної пригоди 26.12.2017 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія-дизеліста відділення енергетичного забезпечення зенітного ракетного дивізіону військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до ст.1 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України від 21.09.1999 року, військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини).

Відповідно до ст.3 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України, військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна.

Відповідно до ч.2 ст.14 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України, майно, закріплене за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.

Згідно з ч.1 ст.137 Господарського кодексу України, правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Відповідно до ст.5 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Відповідно до абзацу 5 пункту 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року № 4 фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактично завданої шкоди у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК)

Відповідно до абз. 3 п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.

Так, право регресної вимоги позивача до відповідача виникло з 28.05.2021 року, тобто з дати здійснення оплати суми боргу (безспірного списання коштів), зокрема, страхового відшкодування у сумі 79554,74 грн., що підтверджується випискою з рахунку військової частини НОМЕР_1 від 28.05.2021 року.

Що стосується заявленої позивачем до відшкодування суми судового збору - 2068,16 грн., то необхідно зазначити, що згідно з нормами чинного законодавства у позивача виникло право зворотної вимоги (регресу) до відповідача - фактично завданої шкоди у розмірі виплаченого відшкодування. Однак, законом не передбачено право зворотної вимоги (регресу) позивача на відшкодування також понесених ним судових витрат.

Так, у цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Стосовно доводів відповідача про визначення предметної юрисдикції справи, суд зазначає наступне.

У силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до приписів п.1 ч.1 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Пунктами 1, 2, 8 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративна справа переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Позивач особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

За пунктом 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Таким чином відповідач, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, завдав шкоду державі в особі Військової частини НОМЕР_1 шляхом пошкодження майна у період здійснення ним повноважень, пов`язаних із виконанням його службових обов`язків.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

З огляду на зазначені вимоги закону, вказані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, і питанням відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, навіть якщо притягнення цієї особи до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди відбувається після її звільнення з військової служби.

Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 23 січня 2019 року в справі № 825/730/16 (провадження № 11-934апп18), від 13 лютого 2019 року в справі № 636/93/14-ц (провадження № 14-524цс18), від 12 червня 2019 року в справі №707/1679/17.

Таким чином, цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби

Щодо посилань відповідача на норми Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою ВР України від 23.06.1995 року № 243/95, які визначають розмір відшкодування, суд зауважує, що такі не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент виникнення у позивача права зворотної вимоги (регресу) до відповідача - 28.05.2021 року, вказане Положення втратило чинність (31.10.2019 року) на підставі Закону України №160-ІХ.

Суд зазначає, що днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником з визначенням суми збитків.

Вина відповідача підтверджена постановою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 року у справі № 192/47/18.

Проте, у вказаній постанові не було визначено суми матеріальних збитків, завданих відповідачем.

Точна сума завданої шкоди визначена постановою Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2021 року у справі №904/5022/20.

Відтак, до встановлення суми завданих збитків, позивач не міг звернутись до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, більше того позивач не знав та не міг знати про суму завданих збитків, які підлягають стягненню з відповідача.

Отже, строк позовної давності має розраховуватись з дати встановлення суми завданих збитків, визначених постановою Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2021 року у справі №904/5022/20, оскільки саме з цієї дати позивач дізнався про наявність збитків у розмірі 79554,74 грн.

З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з дотриманням строку звернення до суду з позовом.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд робить висновок, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Як передбачено ч. 2 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази понесених позивачем судових витрат, що пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись, ст. ст. 139, 242-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ) про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 в порядку регресу завдану шкоду в сумі 79554 (сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят чотири) грн. 74 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський