Справа № 420/9279/21
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2021-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9279/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., за участю секретаря судового засідання Рижук В.І., позивач та представник позивача - не з`явилися, представника відповідача - Філіппенко О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДМС України в Одеській області щодо не видачі довідки ОСОБА_1 про звернення за захистом в Україні, за заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.06.2021 року;

- зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області видати ОСОБА_1 довідку про звернення за захистом в Україні за заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.06.2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 є клієнтом адвокатського об`єднання «Г.М. Партнерс», адвокат Шепітко Г.І. на підставі відповідного договору № 42/20 від 07 квітня 2020 року надає правову допомогу ОСОБА_1

01 червня 2021 року до ГУ ДМС України в Одеській області адвокатом Шепітком Г.І. як представником ОСОБА_1 супровідним листом було подано заяву-анкету позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вищевказана заява була подана у зв`язку з новими обставинами, які виникли вже після попередніх звернень ОСОБА_1 за захистом. Обгрунтовані побоювання щодо застосування нелюдського або принижуючого гідність поводження у разі повернення до Російської Федерації стали очевидно реальними, оскільки компетентними органами України було неправомірно розголошено конфіденційні відомості про факт звернення ОСОБА_1 за захистом в Україні, а також підстави та мотиви такого звернення тощо.

Заявник вказує, що протиправна бездіяльність ГУ ДМС України в Одеській області полягає у невидачі довідки ОСОБА_1 про звернення за захистом в Україні.

Згідно з ч.1 ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника.

Однак, в порушення приписів ч.1 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідач довідку про звернення за захистом в Україні позивачу не видав.

Ухвалою від 07.06.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 30.06.2021 року о 12:00 год.

Ухвалою від 30.06.2021 року суд продовжив строк підготовчого провадження у справі на 30 днів.

Ухвалою від 02.09.2021 року суд закрив підготовче провадження і призначив справу до судового розгляду по суті на 23.09.2021 року о 14 год. 30 хв.

У судове засідання, призначене на 23.09.2021 року на 14 год. 30 хв., позивач та його представник не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи представник позивача був повідомлений належним чином. Згідно ч.10 ст.126 КАС України вручення повістки представнику позивача вважається також врученням повістки і позивачу. Про причини неявки до суду представник позивача суд не сповістив.

Представник відповідача у судовому засіданні 23.09.2021 року проти позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві.

05.07.2021 року представник відповідача надав письмовий відзив, в якому зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з п. 2.1 Наказу № 649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом.

Беручи до уваги вищенаведене, особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна особисто звернутись до територіального органу ДМС з заявою встановленого зразка, однак позивачем дана вимога дотримана не була.

Також відповідач зазначив, що відповідно до п. 6 статті 5 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка отримала повідомлення суду про підтвердження рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, скасування рішення про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, повинна залишити територію України в встановлений строк, якщо вона не має інших встановлених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» законних підстав для перебування в Україні.

Станом на 01.06.2021 ОСОБА_1 у визначеному чинним законодавством порядку до ГУ ДМС України в Одеській області із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався, а тому підстави для видачі довідки про звернення за захистом в Україні відсутні.

До того ж, Указом Президента України від 21.05.2021 року введено в дію Рішення РНБО від 14.05.2021 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)». Згідно з цим рішенням, переважну частину переліку фізичних осіб, по відношенню до яких застосовуються обмежувальні заходи (санкції) складають так звані «злодії в законі» та «кримінальні авторитети». Дані стосовно ОСОБА_1 внесені до вищезазначеного списку за № 250.

Заслухавши вступне слово представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

01 червня 2021 року до ГУ ДМС України в Одеській області адвокатом Шепітком Г.І. як представником громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 супровідним листом було подано заяву-анкету позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том 1 а.с.3-8).

02.06.2021 року адвокат Шепітко Г.І. подав до ГУ ДМС України в Одеській області клопотання від 01.06.2021 року про негайну видачу довідки про звернення ОСОБА_1 за захистом в Україні (том 1 а.с.24 зворотній бік).

07.06.2021 року адвокату Шепітку Г.І. Головним управлінням ДМС України в Одеській області надано відповідь на звернення від 01.06.2021 року, згідно якої повідомлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 року (справа № 420/12318/20) ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про скасування наказу ГУ ДМС від 26.10.2020 року № 204 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення підтримано постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2021 року. Також відповідач, пославшись на ч.3 ст.17 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зазначив особа, яка отримала повідомлення суду про підтвердження рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна залишити територію України у встановлений строк, якщо не має інших встановлених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» законних підстав для перебування в Україні (том 3 а.с.3-5).

На клопотання представника позивача - адвоката Шепітка Г.І. від 01.06.2021 року про негайну видачу довідки про звернення за захистом в Україні відповідач листом від 07.06.2021 року надано відповідь, що 01.06.2021 року ОСОБА_1 у визначеному чинним законодавством порядку , який регулюється статтями 5, 7, 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», до Головного управління із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався, підстави для видачі довідки про звернення за захистом в Україні відсутні (том 3 а.с.6).

Також судом встановлено, що наказом Головного управління ДМС України в Одеській області від 26.10.2020 № 204 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 по справі № 420/12318/20, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2021 року, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу від 26.10.2020 № 204 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області вирішити питання щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, за заявою-анкетою від 10.04.2020 року громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовлено.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.3 ч.1 ст.1 Закону довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Зі змісту ст.5 Закону вбачається, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Положеннями статті 7 Закону врегульовано питання оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.1-6 ст.7 Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Відомості про дітей, які не досягли вісімнадцятирічного віку, наводяться в заяві одного із законних представників особи, яка не досягла повноліття.

Заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дитиною, розлученою із сім`єю, подається одним з її законних представників.

Заява про визнання недієздатної особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подається її законним представником, про що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, робить на заяві відповідний запис.

Якщо заявник не може особисто скласти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з неписьменністю або фізичними вадами, заява на його прохання складається іншою особою, про що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, робить на заяві відповідний запис.

Згідно ч.1 ст.8 Закону Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Таким чином, умовою видачі довідки про звернення за захистом в Україні є прийняття міграційним органом до розгляду заяви іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, процедура оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно приписів ч.1 ст.7 Закону проводиться на підставі поданої особисто іноземцем чи особою без громадянства заяви або на підставі заяви, поданої її законним представником.

Поняття законних представників наведені у пунктах 6 та 7 частини 1 статті 1 Закону, а саме: законні представники дитини, розлученої із сім`єю, - орган опіки та піклування, опікуни та піклувальники, призначені відповідно до законодавства України, прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, адміністрація закладу охорони здоров`я, навчального або іншого дитячого закладу; законні представники особи віком до вісімнадцяти років - один з батьків, усиновителів, дід чи баба, повнолітні брат чи сестра, опікуни чи піклувальники, призначені такими до прибуття в Україну, або інша повнолітня особа, яка до прибуття в Україну добровільно чи в силу звичаю країни походження взяла на себе відповідальність за виховання дитини.

Згідно ч.3 ст.237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Поняття представництва за законом наведене у ст.242 Цивільного кодексу України. Батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною. Законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа.

Відповідно до ч.1ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно ч.3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Системний аналіз наведених вище норм Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Цивільного кодексу України, Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дає підстави для висновку, що адвокат, здійснюючи представництво клієнта на підставі договору про надання правової допомоги, не є законним представником клієнта, а є представником за договором.

Законні ж представники фізичної особи можуть бути у малолітніх та неповнолітніх дітей, у фізичної особи, визнаної недієздатною.

Таких обставин, суд дійшов висновку, що адвокат Шепітко Г.І. не є законним представником позивача, а є його представником за договором. Тому доводи представника позивача про те, що позивачем дотримано вимоги ч.1 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» щодо особистого подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - є безпідставними та необґрунтованими.

За відсутності належним чином поданої заяви (особисто поданої іноземцем) про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідача не виникає обов`язку із застосування процедур, передбачених ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у тому числі щодо видачі довідки про звернення за захистом в Україні.

Посилання представника позивача на судові рішення у справі № 420/3854/20 стосовно того, що адвокат є законним представником позивача, суд до уваги не бере, оскільки висновки суду у вказаній справі та у даній справі ґрунтуються на різному застосуванні правових норм щодо представництва, і положення ч.4 ст.78 КАС України щодо звільнення від доказування в даному випадку не можуть бути застосовані.

При цьому, суд також враховує, що на час подання адвокатом позивача до ГУ ДМС України в Одеській області заяви про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, довідка про звернення за захистом в Україні на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була дійсною, згідно приписів п.3 ч.1 ст.1 Закону, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Станом на 01.06.2021 року справа № 420/12318/20, рішенням у якій позивачу було відмовлено у задоволенні позову до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу від 26.10.2020 № 204 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за заявою-анкетою від 10.04.2020 року, не була остаточно вирішена, оскільки строк подання касаційної скарги на рішення суду першої інстанції від 09.03.2021 року та постанову суду апеляційної інстанції від 01.06.2021 року ще не сплинув.

Остаточне вирішення вказаної справи відбулося 05.07.2021 року, коли ухвалою Верховного Суду у справі № 420/12318/20 було повернуто касаційну скаргу представника громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 - адвоката Шепітька Григорія Івановича, надіслану до суду 10.06.2021 року.

Отже, підстав для видачі позивачу другої довідки про звернення за захистом в Україні, за наявності в нього чинної довідки, у відповідача не було також із вказаних вище підстав.

За викладених обставин, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо невидачі довідки ОСОБА_1 про звернення за захистом в Україні, за заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.06.2021 року, є законною та відповідає приписам ч.2 ст.2 КАС України, а тому підстав для задоволення позову ОСОБА_1 суд не вбачає.

Решта доводів позивача щодо звернення позивача за захистом 01.06.2021 року за нових обставин та підстав, а також доводи відповідача з посиланням на ч.6 ст.5 Закону не беруться судом до уваги, оскільки рішення про відмову позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися - відповідачем не приймалося.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, п.15.5 ч.1 розділу VII КАС України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (адреса: вул.Преображенська, 44, м.Одеса, 65014, ) про визнання протиправною бездіяльності Головного управління ДМС України в Одеській області щодо не видачі довідки ОСОБА_1 про звернення за захистом в Україні, за заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.06.2021 року; зобов`язання Головне управління ДМС України в Одеській області видати ОСОБА_1 довідку про звернення за захистом в Україні за заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.06.2021 року - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд з одночасною подачею копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 04 жовтня 2021 року.

Суддя В.В. Андрухів

.