Справа № 580/3240/21
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/3240/21 Суддя першої інстанції: Паламар П.Г.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Файдюка В.В. та Черпіцької Л.Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року про залишення адміністративного позову без розгляду в частині та на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Черкаського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Черкаського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо непроведення своєчасного повного фактичного розрахунку при звільненні з військової служби;

- стягнути з Черкаського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 295501 грн 36 коп.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року адміністративний позов залишено без розгляду в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні щодо виплати вихідної допомоги.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року відмовлено у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки.

Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями, позивач подав апеляційні скарги, в яких зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального і процесуального права.

ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду від 13 липня 2021 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Свої вимоги обґрунтовує тим, що строк звернення до суду слід обчислювати з дня проведення остаточного розрахунку, а не з дня виплати частини коштів. Позивач наголошує на тому, що остаточний розрахунок при звільненні з ним було проведено саме 13 травня 2021 року.

Вимоги позивача про скасування рішення суду від 13 липня 2021 року обґрунтовані тим, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні поширюється також на осіб, що звільняються з військової служби.

Відповідач подав відзив на апеляційні скарги ОСОБА_1 , у якому зазначив, що положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України не застосовуються до військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, адже особливості проходження військової служби визначаються спеціальним законодавством і питання щодо виплати грошового забезпечення не можуть регулюватися загальними нормами трудового законодавства.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзиву на них, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року залишити без задоволення, а апеляційну скаргу на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року задовольнити, скасувати таке рішення і прийняти нову постанову про задоволення, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України. Наказом т.в.о. військового комісара Черкаського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 07 вересня 2018 року № 195 (по стройовій частині) позивач був звільнений зі служби та виключений зі списків особового складу і знятий з усіх видів забезпечення.

Позивач зазначає, що під час проведення остаточного розрахунку при звільненні йому не було виплачено вихідну допомогу та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки.

Виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги відповідач здійснив 26 вересня 2018 року, тобто через 19 днів після звільнення.

Натомість право позивача на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій Черкаський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки не визнавав, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021 року у справі № 580/233/21, яке набрало законної сили 23 квітня 2021 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 (після зміни найменування Черкаський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки) було зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07 вересня 2018 року.

На виконання вказаного судового рішення відповідач 13 травня 2021 року виплатив ОСОБА_1 кошти у розмірі 17204 грн 68 коп., що підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк» з карткового рахунку від 19 травня 2021 року.

Під час виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки на виконання судового рішення Черкаський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки самостійно не здійснив нарахування середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Не погоджуючись із такою бездіяльністю Черкаського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а ст. 117 цього Кодексу не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Стягнення з Черкаського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки заборгованості по грошовому забезпеченню у вигляді грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій на користь позивача відбулося на підставі рішення суду, у зв`язку з чим ст. 117 КЗпП України не може бути застосована до спірних правовідносин.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновками суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Звертаючись до суду з вимогами про стягнення з Черкаського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 обґрунтував свої вимоги тим, що право на виплату таких коштів йому надане ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

У свою чергу відповідач заперечує можливість застосування до спірних правовідносин положень трудового законодавства, адже питання виплати грошового забезпечення військовослужбовцям регулюються спеціальним законодавством.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі Порядок № 260).

Разом з тим зазначений Порядок не регулює питання виплати військовослужбовцю відшкодування у разі порушення строків проведення розрахунків із ним, у тому числі порушення строків виплати коштів при звільненні з військової служби.

Такі правовідносини не врегульовані також Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.

Водночас правовідносини, пов`язані з відповідальністю роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які належали до сплати звільненому працівнику, врегульовані ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Питання субсидіарного застосування норм трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних із проходженням та звільненням з публічної служби (до якої згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України належить, зокрема, військова служба) неодноразово розглядалися Верховним Судом.

Так, у постановах від 15 березня 2019 року у справі № 814/2594/16, від 07 серпня 2019 року у справі № 820/5122/17, від 16 квітня 2020 року у справі № 2а-5178/12/1470 Верховний Суд зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому субсидіарне застосування загальних норм можливе в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Враховуючи, що спеціальне законодавство не врегульовує питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби в Збройних Силах України, що позбавляє таких осіб гарантій на своєчасне фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків, колегія суддів вважає можливим застосувати до спірних правовідносин положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Положеннями ст. 12 вказаної Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або коли немає такого законодавства, угоди чи рішення в розумний термін з урахуванням умов контракту.

За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

У свою чергу ст. 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як раніше зазначалося, між ОСОБА_1 та Черкаським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки існував спір щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021 року у справі № 580/233/21, яким відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, набрало законної сили 23 квітня 2021 року. Фактична виплата коштів відбулася 13 травня 2021 року.

Стягнення компенсації саме на підставі судового рішення не змінює правової природи таких виплат як коштів, що належали до виплати позивачу на день його звільнення зі служби.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. За змістом вказаного судового рішення якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Відтак, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює настання відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

У вказаному судовому рішенні також викладено правовий висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби, яка полягає у несвоєчасній виплаті компенсації за невикористані дні відпустки за 2015-2018 роки, в порядку, визначеному ст. 117 КЗпП України.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на отримання якого має позивач, колегія суддів враховує, що згідно з п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою Черкаського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 11 листопада 2020 року грошове забезпечення позивача за два повні місяці перед звільненням липень та серпень 2018 року становило по 9357 грн 15 коп., а всього 18714 грн 30 коп.

Відповідно до абз. 2 п. 7 Порядку № 260 розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Відтак при обчисленні середньоденного заробітку військовослужбовця належить враховувати саме календарні дні.

Кількість календарних днів у липні та серпні 2018 року становила по 31 дню, а всього 62 дні.

Отже, розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 дорівнює 301 грн 84 коп. (18714 грн 30 коп. / 62 календарних дні).

За період з дня виключення позивача зі списків особового складу 07 вересня 2018 року по день остаточного розрахунку в частині виплати компенсації за невикористані дні відпустки за 2015-2018 роки 13 травня 2021 року минуло 979 днів.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби, обчислений за правилами ст. 117 КЗпП України, дорівнює 295501 грн 36 коп.

Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц було додатково наголошено на тому, що не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають меті запровадження відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах;

- співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно з матеріалами справи на день звільнення позивачу належало до виплати 2183 грн 34 коп. грошове забезпечення, 46785 грн 80 коп. вихідна допомога та 17204 грн 68 коп. компенсація за невикористані дні відпустки, а всього 66173 грн 82 коп.

Із загальної суми коштів, які могли б належати до виплати позивачу при звільненні (66173 грн 82 коп.), сума коштів, виплачених за рішенням суду (17204 грн 68 коп.) становить 26 %.

У разі обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби пропорційно до суми, що виплачена позивачу за рішенням суду, він становив би 76830 грн 35 коп. (26 % від суми 295501 грн 36 коп.)

Водночас, як раніше зазначалося, за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (під час розгляду якої було здійснено відступ від раніше сформульованих правових позицій щодо дотримання принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначені розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні), врахуванню підлягають також інші чинники.

Як раніше зазначалося, затримка у здійсненні виплати всіх належних ОСОБА_1 сум була зумовлена наявністю спору між сторонами цієї справи щодо наявності правових підстав для виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Колегія суддів зазначає, що право позивача на отримання такої компенсації було підтверджене рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021 року у справі № 580/233/21, яке набрало законної сили 23 квітня 2021 року. Фактична виплата коштів здійснена 13 травня 2021 року, тобто у межах розумного строку після набрання рішенням суду законної сили.

Також колегія суддів враховую, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про нарахування і виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки лише у січні 2021 року.

З метою дотримання справедливого балансу між правами та інтересами сторін колегія суддів вважає необхідним додатково зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у двічі та присудити до стягнення користь позивача кошти в сумі 38415 грн 18 коп. (76830 грн 35 коп. / 2).

Таким чином доводи апеляційної скарги позивача частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні суду від 13 липня 2021 року і є підставою для його скасування та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову.

Приймаючи рішення про залишення адміністративного позову без розгляду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні щодо виплати вихідної допомоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду з такою позовною вимогою. Так, згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України такий адміністративний позов міг бути поданий протягом одного місяця з дня фактичного отримання вихідної допомоги. В той час як ОСОБА_1 звернувся до суду майже через два роки.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження піж час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Спір, що виник між ОСОБА_1 та Черкаським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки стосується звільнення з публічної служби.

Необхідність застосування у спірних правовідносинах строку, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України, також не заперечується позивачем.

Доводи апеляційної скарги щодо скасування ухвали суду від 13 травня 2021 року ґрунтуються на тому, що день виплати вихідної допомоги не може вважатися днем проведення остаточного розрахунку, адже станом на 26 вересня 2018 року залишалася невиплаченою грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій. Позивач, посилаючись на судові рішення Верховного Суду та Конституційного Суду України, наголошує на тому, що днем остаточного розрахунку є день фактичної виплати всіх належних працівнику при звільненні сум, а не їх частини.

Перевіряючи обґрунтованість таких доводів, колегія суддів враховує, що днем звільнення позивача є 07 вересня 2018 року, а днем виплати вихідної допомоги при звільненні 26 вересня 2018 року.

Станом на 26 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та Черкаським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки не існувало спору щодо виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку, а розрахунок при звільненні вважався таким, що проведений повністю.

Як раніше зазначалося, відповідний адміністративний позов ОСОБА_1 подав до суду лише у січні 2021 року.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що перебіг місячного строку для звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, а саме за час затримки виплати вихідної допомоги в розмірі 46785 грн 80 коп., розпочався 26 вересня 2018 року.

Звернувшись до суду з цим адміністративним позовом лише у травні 2021 року, ОСОБА_1 пропустив строк, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України, на два роки та сім місяців. Поважних причин пропуску такого строку позивач не повідомив, а суди першої та апеляційної інстанції не встановили.

За правилами ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Водночас ч. 1 ст. 45 КАС України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Такі висновки щодо сутності та мети встановлення строків звернення до суду викладені, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 640/18761/20 та постановах Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 757/48987/18-а, від 23 квітня 2021 року у справі № 0840/3095/18.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що ухвала суду від 13 липня 2021 року про залишення адміністративного позову без розгляду в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні щодо виплати вихідної допомоги є законною, обґрунтованою і не підлягає скасуванню.

Отже, доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 лише частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в судових рішеннях від 13 липня 2021 року.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року залишити без задоволення, а апеляційну скаргу на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року задовольнити, скасувати таке рішення і прийняти нову постанову про задоволення.

Керуючись ст.ст. 122, 242, 268, 272, 287, 308, 311, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року залишити без задоволення, а ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Черкаського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у частині виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки.

Стягнути з Черкаського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (місцезнаходження: вул. Хоменка, 19, м. Черкаси, 18008; ідентифікаційний код: 07735288) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в розмірі 38415 (тридцять вісім тисяч чотириста п`ятнадцять) грн 18 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді В.В. Файдюк

Л.Т. Черпіцька