Справа № 420/11900/21
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/11900/21

Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В. Дата і місце ухвалення: 02.08.2021р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення грошових коштів у розмірі середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, -

В С Т А Н О В И Л А :

12 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Одеської обласної прокуратури про стягнення з відповідача на користь позивача суми належних грошових коштів у розмірі середнього заробітку за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у адміністративній справі №420/4649/20 про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області, тобто за період з 22 грудня 2020 року по 18 лютого 2021 року включно в сумі 67240,00 грн. (без урахування обов`язкових відрахувань).

Позов обґрунтовувала тим, що Одеська обласна прокуратура на протязі двох місяців ухилялася від виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі №420/4649/20, яке було допущено до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області, шляхом видання відповідного наказу. На виконання вказаного судового рішення ОСОБА_1 поновлено на посаді лише наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 19.02.2021р. №294к. А відтак, на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України, з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню компенсація за час затримки виконання судового рішення за період з 22.12.2020р. по 18.02.2021р. у розмірі середнього заробітку, що становить 67240,00 грн.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду, адміністративний позов залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме: надання заяви про поновлення строку звернення до суду з вказівкою на інші підстави для поновлення.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 повернено позивачу на підставі ч.2 ст.123, ч.4 ст.169 КАС України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати ухвалу від 02.08.2021р. та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції, при вирішенні питання щодо дотримання ОСОБА_1 строку звернення до суду, необґрунтовано не застосовано положення ч.4 ст.122 КАС України, якою встановлено тримісячний строк звернення до адміністративного суду у разі, якщо позивач скористався досудовим порядком вирішення спору. З грудня 2020 року ОСОБА_1 неодноразово зверталася до Одеської обласної прокуратури щодо виплати на її користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді та останній раз їй відмовлено листом від 01.07.2021р.

Також, апелянт посилається на помилковість застосування судом першої інстанції місячного строку звернення до суду, передбаченого ч.5 ст.122 КАС України, оскільки спірні відносини виникли не з приводу прийняття ОСОБА_1 на публічну службу, її проходження чи звільнення з публічної служби. Середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі не є заробітною платою, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. У зв`язку з цим, питання строків звернення до суду у даному випадку врегульовано ст.233 КЗпП України.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що з березня по травень 2021 року вона хворіла на COVID-19 та продовжує хворіти у легкій формі на даний час. Одночасно з ОСОБА_1 на COVID-19 хворів у період з 06.04.2021р. по 14.05.2021р. її чоловік, який перебував на стаціонарному лікуванні та в результаті ускладнення хвороби отримав обширний інфаркт, у зв`язку з чим потребує лікування та стороннього піклування.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі частини 2 статті 312 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі №420/4649/20, серед іншого, визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Одеської області №768к від 29.04.2020р. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області та органів прокуратури з 30 квітня 2020 року та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області з 30 квітня 2020 року.

Зазначене рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді допущено до негайного виконання на підставі ст.371 КАС України.

На виконання судового рішення по справі №420/4649/20 наказом Одеської обласної прокуратури від 19.02.2021р. №294к скасовано наказ прокурора Одеської області №768к від 29.04.2020р. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області та органів прокуратури та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області з 30.04.2020р.

Предметом спору у даній справі є вимога ОСОБА_1 щодо стягнення з Одеської обласної прокуратури на її користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2020р. у справі №420/4649/20 за період з 22 грудня 2020 року по 18 лютого 2021 року включно в сумі 67240,00 грн. (без урахування обов`язкових відрахувань), як це передбачено положеннями ст.236 КЗпП України.

При постановленні оскаржуваної ухвали про повернення позовної заяви суд першої інстанції дійшов висновку про пропуск ОСОБА_1 встановленого ч.5 ст.122 КАС України місячного строку звернення до суду та відсутність підстав для його поновлення.

При цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання позивача на довготривале її захворювання на СОVID-2019, в якості поважної причини пропуску строку звернення до суду, зазначивши, що позивачем не надано належних доказів того, що вона хворіла з лютого 2021 року, що позбавило її можливості звернутися до суду за захистом своїх прав у встановлений процесуальним законом строк.

В апеляційній скарзі апелянт, передусім, посилається на необґрунтованість застосування судом першої інстанції при обчисленні строку звернення до суду положень ч.5 ст.122 КАС України та стверджує, що відповідні строки встановлено ст.233 КЗпП України.

Колегія суддів вважає необґрунтованими такі посилання апелянта з огляду на наступне.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У той же час, законодавством встановлено обмеження права особи на звернення до суду з таким адміністративним позовом певним строком.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі №240/532/20 (постанова від 11 лютого 2021 року) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки:

Установлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина п`ята статті 122 КАС України).

Такий правовий висновок сформульовано Верховним Судом у постанові від 28.05.2021р. по справі №380/2355/20.

Зокрема, Верховний Суд зауважив, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Як стверджує ОСОБА_1 у поданій нею позовній заяві про прийняття Одеською обласною прокуратурою наказу від 19.02.2021р. №294к, яким її поновлено на посаді начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області з 30.04.2020р., позивач дізналася у той же день, тобто 19.02.2021р.

А відтак, про порушення своїх прав щодо отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді ОСОБА_1 дізналася також 19.02.2021р. і саме з вказаної дати розпочинає відлік встановленого ч.5 ст.122 КАС України місячного строку звернення до суду.

З даним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції 12.07.2021р.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на те, що вона скористалася досудовим порядком вирішення спору та щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень ч.4 ст.122 КАС України, оскільки, як вже зазначалося колегією суддів, строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді охоплюється спеціальною нормою ч.5 ст.122 КАС України.

Більше того, із заявою до Одеської обласної прокуратури щодо нарахування та виплати середньої заробітної плати за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді ОСОБА_1 звернулася лише 23.06.2021р.

Що ж до посилань ОСОБА_1 на те, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду, за наявності яких такий строк має бути поновлено, є те, що вона та її чоловік ОСОБА_2 тривалий час хворіли на COVID-19, то колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки як правильно встановлено судом першої інстанції, наданими позивачем листами непрацездатності підтверджено, що у період з 06.04.2021р. по 30.04.2021р. позивач перебувала на стаціонарному лікуванні, а в інші періоди з 01.05.2021р. по 17.05.2021р. та з 28.05.2021р. по 09.06.2021р. - на амбулаторному лікуванні.

При цьому, строк звернення з позовом до суду у даному випадку сплив 19.03.2021р., тобто до хвороби ОСОБА_1 . Ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанцій позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 хворіла з лютого березня 2021 року.

Аналогічна ситуація і щодо чоловіка позивача ОСОБА_2 , який, як слідує зі змісту наданого апелянтом виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого, перебував на лікуванні з 06.04.2021р. по 14.05.2021р.

На підставі викладеного у сукупності висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви ОСОБА_1 на підставі ч.2 ст.123, ч.4 ст.169 КАС України колегія суддів вважає правильним.

Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 05 жовтня 2021 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук