Справа № 640/610/21
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2021-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/610/21 Головуючий у 1-й інстанції: Мамедова Ю.Т.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Мельничука В.П.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства «Агропросперіс Банк» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.07.2021 у справі за адміністративним позовом акціонерного товариства «Агропросперіс Банк» до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

АТ «Агропросперіс Банк» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило:

- скасувати постанову старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полісмака Олександра Олександровича про накладення штрафу від 21.12.2020 ВП № 62423071.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.07.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням АТ «Агропросперіс Банк» звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження ВП № 62423071 з примусового виконання виконавчого листа №761/28762/18, виданого 20.03.2019 Шевченківським районним судом міста Києва про зобов`язання ПАТ «Агропросперіс Банк» вчинити дії щодо належного виконання умов договору № 055820 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 05.04.2018 та договору № 2601 банківського рахунку фізичної особи від 05.04.2018.

Постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №62423071 прийнята 26.06.2020.

Відповідно до матеріалів виконавчого провадження, представником позивача 14.07.2020 подано заяву про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що до відкриття виконавчого провадження він виконав всі свої зобов`язання та вчинив дії щодо належного виконання умов договору № 055820 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 05.04.2018 та договору № 2601 банківського рахунку фізичної особи від 05.04.2018 шляхом виплати належних ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 197 000, 00 грн. (сума вкладу) та донарахованих процентів - 358, 46 грн.).

До вказаної заяви АТ «АП Банк» надало копії заяв ОСОБА_1 на видачу готівки в сумі 2 222, 00 грн. від 06.08.2018, на суму 2 222, 00 грн. від 06.09.2018, на суму 2 150, 00 грн. від 08.10.2018, на суму 2 222, 00 грн. від 07.11.2018, на суму 2 150,00 грн. від 06.12.2018 та на суму 186 392, 46 грн. від 05.04.2019, а всього на суму 197 358, 46 грн. в рахунок погашення коштів за достроково розірваними угодами № 055820 від 05.04.2018 та № 2601 від 05.04.2018.

13.08.2020 в межах вказаного виконавчого провадження старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби в місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полісмаком О.О. прийнято постанову про накладення штрафу у розмірі 5 100,00 грн. у зв`язку з ненаданням боржником відомостей щодо виконання вимог виконавчого документа та постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.06.2020.

21.12.2020 в межах виконавчого провадження № 62423071 старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби в місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полісмаком О.О. прийнято постанову про накладення штрафу у розмірі 10 200, 00 грн. у зв`язку з ненаданням боржником відомостей щодо виконання вимог виконавчого документа, постанови про відкриття виконавчого провадження № 62423071 від 26.06.2020, постанови про накладення штрафу від 13.08.2020, невиконання рішення також встановлюється постановою Київського апеляційного суду від 09.12.2020 у справі № 761/28762/18.

Вважаючи вказану вище постанову про накладення штрафу від 21.12.2020 протиправною, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем рішення суду не виконано у повному обсязі у строк, установлений державним виконавцем під час його примусового виконання, та поважності причин такого невиконання боржником державному виконавцю не повідомлено, а тому державним виконавцем правомірно винесено оскаржувану постанову від 21.12.2020 про накладення штрафу. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що рішення суду позивачем не виконано саме в частині вчинення дій щодо належного виконання умов договору № 055820 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 05.04.2018 та договору № 2601 банківського рахунку фізичної особи від 05.04.2018.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що ним було несвоєчасно отримано постанови про відкриття виконавчого провадження та про розмір витрат виконавчого провадження, а саме лише 28.07.2020. При цьому, апелянт вказує, що після отримання таких постанов він двічі подав державному виконавцю заяви про закінчення виконавчого провадження, які залишені без відповіді. Разом з тим, апелянт вважає, що рішення суду ним виконано повністю і що державним виконавцем не зазначено, які саме дії він не вчинив. Водночас, апелянт вказує, що на теперішній час відсутні чинні договори між банком (боржником) і ОСОБА_1 (стягувачем) та кошти, які б йому належали. Апелянт також вказує, що договір № 055820 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 05.04.2018 відповідно до п.п. 1.1, 6.1 втратив чинність 05.04.2019 і його примусове або добровільне виконання неможливо. Крім того, апелянт зазначає, що договір № 2601 банківського рахунку фізичної особи від 05.04.2018 також вже не діє; що на виконання судового рішення стягувачу були виплачені відповідні суми коштів за його рахунками, що такі рахунки наразі закриті на виконання вимог законодавства і що рішення суду не містить сум, які мають бути виплачені стягувачу. З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частині першій статті 1 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частин першої та другої статті 63 Закону № 1404-VIII, зокрема, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність.

Частиною першою статті 75 Закону № 1404-VIII установлено, що в разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Відповідно до частини 2 статті 75 Закону №1404-VIII у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством на державного виконавця покладено зобов`язання забезпечувати повне та своєчасне виконання боржником своїх обов`язків у межах виконавчого провадження та вживати відповідні заходи реагування, зокрема, у вигляді накладення штрафу в разі їх невиконання.

Разом з тим, застосування до боржника таких штрафних санкцій можливе за відсутності поважних причин, які фактично унеможливили своєчасне та повне виконання ним своїх обов`язків.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що судовим рішенням у справі № 761/28762/18, щодо виконання якого здійснюється виконавче провадження № 62423071, не конкретизовано, у чому саме полягає належність виконання умов відповідних договорів, що свідчить про оціночність вказаного питання.

При цьому, ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження позивачем не було надано доказів, які б підтверджували, що він звертався до суду щодо роз`яснення такого судового рішення та/або зміни установленого судом способу і порядку його виконання і що суд надав відповідне роз`яснення та/або змінив порядок чи спосіб виконання.

Водночас, з матеріалів вказаного виконавчого провадження вбачається, що стягувач - ОСОБА_1 вважає, що банк не виконав судове рішення і не виплатив йому проценти по вкладу в розмірі 19 284, 37 грн. за строк 269 днів з 10.07.2018 (включно) по 05.04.2019.

Втім, як було правильно встановлено судом першої інстанції, згідно умов договору № 055820 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 05 квітня 2018 року, сума вкладу становить 197 000, 00 грн. З наступного за днем розміщення коштів на рахунок клієнта банк щомісячно нараховує та сплачує на поточний рахунок проценти із розрахунку 16,5 процентів річних з врахуванням умов, викладених в договорі.

Відповідно до наданого стягувачем розрахунку, банк повинен був виплатити ОСОБА_1 суму нарахованих процентів у розмірі 26 094, 84 грн. за 364 дні, однак останньому виплачено 17 418, 02 грн. за 360 днів.

Водночас, позивач повідомив, що на підставі заяв ОСОБА_1 від 06.08.2018, від 06.09.2018, від 08.10.2018, від 07.11.2018, від 06.12.2018, від 05.04.2019 останньому виплачено суму вкладу в розмірі 197 000,00 грн. та 358,46 грн. донарахованих процентів; усього 197 358,46 грн.

Відповідно до поданої державному виконавцю заяви про закінчення виконавчого провадження, проценти за депозитом нараховані та сплачені ОСОБА_1 на його рахунок № НОМЕР_1 за весь період фактичного розміщення коштів на депозитному рахунку, тобто з 05 квітня 2018 року до 10 липня 2018 року в сумі 6 810,46 грн., що підтверджено витягом з депозитного рахунку.

Доказів нарахування та сплати ОСОБА_1 процентів за період з 10 липня 2018 року (тобто після дострокового розірвання договору, яке в судовому порядку визнано незаконним) до 05 квітня 2019 року (тобто до моменту закінчення строку дії договору) суду не надано.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності достатніх та необхідних підстав вважати, що позивачем, як боржником у ВП № 62423071, було повністю виконано рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року у справі № 761/28762/18, яке набрало законної сили 21 лютого 2019 року, згідно з його резолютивною частиною.

Доводи апелянта про те, що ним було несвоєчасно отримано постанови про відкриття виконавчого провадження та про розмір витрат виконавчого провадження, а саме лише 28.07.2020, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідні дії чи бездіяльність державного виконавця не є предметом судового розгляду в цій справі.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що від вказаної апелянтом дати отримання таких постанов (28.07.2020) до дати винесення державним виконавцем спірної постанови (13.08.2020) минуло понад два тижні, тобто позивач мав реальну можливість належним чином виконати судове рішення або звернутися до суду щодо його роз`яснення і довести відповідні обставини до відома державного виконавця.

Доводи апелянта про те, що після отримання таких постанов він двічі подав державному виконавцю заяви про закінчення виконавчого провадження, які залишені без відповіді, колегія суддів також відхиляє, оскільки бездіяльність державного виконавця щодо розгляду таких заяв також не є предметом судового розгляду в цій справі.

Водночас, відповідно до частини п`ятої статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апелянта про те, що рішення суду ним виконано повністю і що державним виконавцем не зазначено, які саме дії він не вчинив, колегія суддів відхиляє з огляду на вищезазначене.

Посилання апелянта на те, що на теперішній час відсутні чинні договори між банком (боржником) і ОСОБА_1 (стягувачем) та кошти, які б йому належали, колегія суддів також до уваги не приймає, оскільки аналогічні обставини, зокрема, були предметом перевірки суду у справі № 761/28762/18 і не можуть перевірятися апеляційним судом при вирішенні цієї справи щодо правомірності накладення державним виконавцем на позивача штрафу за невиконання рішення суду.

Твердження апелянта про те, що договір № 055820 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 05.04.2018 відповідно до п.п. 1.1, 6.1 втратив чинність 05.04.2019 і його примусове або добровільне виконання неможливо, а також, що договір № 2601 банківського рахунку фізичної особи від 05.04.2018 також вже не діє; що на виконання судового рішення стягувачу були виплачені відповідні суми коштів за його рахунками, що такі рахунки наразі закриті на виконання вимог законодавства і що рішення суду не містить сум, які мають бути виплачені стягувачу, колегія суддів до уваги не приймає у зв`язку із зазначеними вище обставинами та висновками суду апеляційної інстанції.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у стягувача можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Варто також зауважити, що у справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (до прикладу справа «Сук проти України»).

Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Аналізуючи всі доводи апелянта, колегія суддів також враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Агропросперіс Банк» залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.07.2021 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Мельничук В.П.