Справа № 640/25518/20
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2021 року м. Київ № 640/25518/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участі секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

21.10.2020 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі - відповідач), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві № від 10.08.2020 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску в розмірі 22 871,87 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ФОП ОСОБА_1 було закрито 18.05.2017; жодного разу під час закриття ФОП позивача не було повідомлено про борг з ЄСВ; з рішення № від 10.08.2020 не вбачається, який саме розрахунок покладений в основу боргу, проте вказується лише, що борг виник на підставі даних інформаційної системи органів доходів і зборів; всі платежі по ЄСВ позивачем проводились вчасно, кошти були сплачені до бюджету, однак при проведенні платежів позивачем помилково не було вказано рахунок ЄСВ для ФОП; допущена позивачем помилка не свідчить про наявність боргу та не спричинила жодних негативних наслідків або збитків для відповідного бюджету та держави, оскільки страхові кошти в подальшому у будь-якому разі підлягали перерахуванню на відповідні рахунки, відкриті на ім`я ДФС в казначействі; рішення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві № від 10.08.2020 прийнято відповідачем з порушенням вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справу було передано судді Пащенку К.С.

27.10.2020 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було відкрито провадження в адміністративній справі № 640/25518/20 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

19.11.2020 до суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, в якому відповідач проти позову заперечує. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначив, що п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування та особи, які провадять незалежну професійну діяльність; відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній до 31.12.2017) єдиний внесок нараховується для ФОП на загальній системі оподаткування та осіб, які здійснюють незалежну професійну діяльність - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, при цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць; згідно із АІС «Податковий блок» в ІКП ОСОБА_1 обліковуються автоматичні нарахування єдиного внеску; позивачем несвоєчасно було сплачено єдиний внесок за період з 21.10.2015 по 30.01.2017 в сумі 22 871,87 грн., в зв`язку із чим було винесено податкове повідомлення-рішення № від 10.08.2020.

02.12.2020 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що ЄСВ ним було сплачено своєчасно та в повному розмірі; допущена позивачем помилка не свідчить про несплату ЄСВ та існування боргу; згодом така помилка була виявлена та вжито відповідних заходів щодо спрямування коштів за призначенням.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 був зареєстрований фізичною особою-підприємцем 09.01.2014, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань було внесено запис № 0034599.

10.01.2014 ФОП ОСОБА_1 був взятий на облік у Державній податковій інспекції у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві як платник податків та як платник єдиного внеску.

Основним видом економічної діяльності ФОП ОСОБА_1 було

технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (код КВЕД 45.20).

18.05.2017 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань було внесено запис № 3034599 про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 на підставі власного рішення.

06.04.2020 Головним управлінням ДПС у м. Києві було винесено рішення № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким до ФОП ОСОБА_1 застосовано штраф у розмірі 11 127,15 грн. та пеню за період з 21.10.2015 по 30.01.2017 в розмірі 12 498,87 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач 21.04.2020 звернувся до Державної служби України із відповідною скаргою.

За результатами розгляду скарги позивача Державною податковою службою України було прийнято рішення (вих. № 16549/6/99-00-08-06-01-06 від 19.05.2020), яким рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № від 06.04.2020 скасовано; скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; зобов`язано ГУ ДПС у м. Києві винести та направити скаржнику нове рішення. Приймаючи вказане рішення, Державна податкова служба України, зокрема, зазначила: «скаржником належним чином не виконувались вимоги ст. 9 Закону № 2464, а саме: єдиний внесок за вересень-грудень 2015 року, січень-травень, липень-вересень, грудень 2016 року на відповідний рахунок сплачено з порушенням законодавчо встановленого строку, у зв`язку із чим ГУ ДПС у м. Києві винесено рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № від 06.04.2020. Однак зазначене рішення підлягає скасуванню, оскільки винесено без врахування поданої скаржником заяви про перерахування помилково сплачених коштів та проведеного на її підставі зарахування коштів, що призвело до невірного розрахунку пені».

20.05.2020 Головним управління ДФС у м. Києві сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-39941-10, якою на підставі ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та даних інформаційної системи органу доходів і зборів позивача зобов`язано сплатити недоїмку у розмірі 23 517,14 грн.

29.05.2020 позивач звернувся до Державної податкової служби України із скаргою на вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-39941-10 від 20.05.2020.

Докази прийняття податковим органом рішення за результатами розгляду скарги позивача в матеріалах справи відсутні і сторонами не надані.

10.08.2020 Головним управлінням ДПС у м. Києві було винесено рішення № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким до ОСОБА_1 застосовано штраф у розмірі 11 127,15 грн. та пеню за період з 21.10.2015 по 30.01.2017 в розмірі 11 744,72 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач 07.09.2020 звернувся до Державної служби України із відповідною скаргою.

За результатами розгляду скарги позивача Державною податковою службою України було прийнято рішення (вих. № 28955/6/99-00-06-03-01-06 від 29.09.2020), яким скаргу позивача залишено буз розгляду. Зокрема в рішенні зазначено: «З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване рішення винесено на виконання рішення ДПС про результати розгляду скарги від 19.05.2020 № 16549/6/99-00-08-06-01-06, яким скасовано рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 06.04.2020 №, ГУ ДПС у м. Києві зобов`язано винести та направити нове рішення згідно із вимогами чинного законодавства. Таким чином, питання, порушене в скарзі від 07.09.2020 № б/н, вже вирішено по суті в розумінні п. 7 розділу І Порядку № 1124».

Не погоджуючись із рішенням відповідача № від 10.08.2020, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано Податковим кодексом України.

Відповідно до п. 41.1 ст. 41 Податкового кодексу України контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, його територіальні органи.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції станом на час виникнення спірних відносин) завданнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування - це організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб.

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Облік платників єдиного внеску здійснюється відповідно до ст. 5 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», частиною 1 якої встановлено, що облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.

Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Пунктом 5 Розділу 1 Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.11.2014 № 1162, встановлено, що облік платників єдиного внеску в контролюючих органах ведеться за:

- кодами з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України - для платників, які включаються до такого реєстру (юридичні особи та відокремлені підрозділи);

- реєстраційними номерами облікових карток платників податків або серією (за наявності) та номером паспорта - для фізичних осіб, які мають відмітку у паспорті про право здійснення платежів за серією (за наявності) та номером паспорта;

- реєстраційними (обліковими) номерами платників податків, які присвоюються інвесторам (операторам) за угодою про розподіл продукції, дипломатичним представництвам і консульським установам іноземних держав.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 був зареєстрований фізичною особою-підприємцем 09.01.2014, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань було внесено запис № 0034599.

10.01.2014 ФОП ОСОБА_1 був взятий на облік у Державній податковій інспекції у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві як платник податків та як платник єдиного внеску.

Як стверджує відповідач і не заперечує позивач, ФОП ОСОБА_1 перебував на загальній системі оподаткування.

Відтак суд застосовує до спірних відносин сторін законодавство, що регулює сплату єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які перебувають на загальній системі оподаткування.

Як стверджує відповідач у відповіді на скаргу позивача (вих. № 16549/6/99-00-08-06-01-06 від 19.05.2020), останнім порушено строки сплати єдиного внеску за вересень-грудень 2015 року, січень-травень, липень-вересень, грудень 2016 року.

Тож суд аналізує законодавство щодо розміру єдиного внеску та строків сплати єдиного внеску станом на 2015-2016 роки.

Так, базою нарахування єдиного внеску, для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (абзац перший-другий п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Розмір єдиного внеску протягом 2015-2016 років змінювався законодавцем.

Так, відповідно до норм ч. 11 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції станом на 10.11.2015) єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

В свою чергу, ч. 5. ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції станом на 19.10.2016) встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Отже з наведеного вбачається, що фізичні особи-підприємці повинні перебувати на обліку в органах доходів і зборів як платники єдиного внеску та сплачувати єдиний внесок в розмірі, встановленому ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Частиною 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції станом на 2015-2016 роки) встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно із ч. ч. 10, 11 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» днем сплати єдиного внеску вважається: у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Вказана норма щодо своєчасності сплати єдиного внеску передбачена також Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі - Інструкція № 449).

Так, в розділі IV пункту 2 Інструкції № 449 визначено, що сплата єдиного внеску здійснюється за місцем обліку платника у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки фіскальних органів, відкритих у центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України, та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Бюджетного кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Державна казначейська служба України, діяльність якої спрямовується і координується через Міністра фінансів України, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

За змістом ст. 45 Бюджетного кодексу України органи, що контролюють справляння надходжень бюджету, забезпечують своєчасне та в повному обсязі надходження до державного бюджету податків і зборів та інших доходів відповідно до законодавства.

Податки і збори та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

Крім цього, пунктом 22.4 ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що при використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання.

Отже, згідно із наведеними нормами чинного законодавства України, своєчасна сплата єдиного внеску - це внесення платниками відповідних сум єдиного внеску на рахунки фіскальних органів, відкритих у центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач сплачував єдиний внесок в 2015-2016 роках. Так, в матеріалах справи наявні копії платіжних доручень:

- № 333 від 07.09.2015 на суму 7000,00 грн., призначення платежу: «*;101;НОМЕР_1; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 38,57% за серпень 2015»;

- № 351 від 07.10.2015 на суму 7000,00 грн., призначення платежу: «*;101;НОМЕР_1; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 38,57% за вересень 2015»;

- № 369 від 06.11.2015 на суму 7500,00 грн., призначення платежу: «*;101; НОМЕР_1 ; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 38,57% за жовтень 2015»;

- № 392 від 07.12.2015 на суму 7500,00 грн., призначення платежу: «*;101; НОМЕР_1 ; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 38,57% за листопад 2015»;

- № 421 від 06.01.2016 на суму 6000,00 грн., призначення платежу: «*;101; НОМЕР_1 ; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 38,57% за грудень 2015»;

- № 440 від 05.02.2016 на суму 2500,00 грн., призначення платежу: «*;101; НОМЕР_1 ; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 22% за січень 2016»;

- № 444 від 05.02.2016 на суму 55,00 грн., призначення платежу: «*;101; НОМЕР_1 ; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 22% за січень 2016»;

- № 451 від 10.02.2016 на суму 430,00 грн., призначення платежу: «*;101; НОМЕР_1 ; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 22% за січень 2016»;

- № 1 від 14.03.2016 на суму 4500,00 грн., призначення платежу: «*;101; НОМЕР_1 ; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 22% із заробітної плати за лютий 2016»;

- № 5 від 15.03.2016 на суму 4500,00 грн., призначення платежу: «*;101; НОМЕР_1 ; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 22% за лютий 2016»;

- № 19 від 07.04.2016 на суму 3200,00 грн., призначення платежу: «*;101; НОМЕР_1 ; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 22% за березень 2016»;

- № 25 від 06.05.2016 на суму 2800,00 грн., призначення платежу: «*;101; НОМЕР_1 ; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 22% за квітень 2016»;

- № 36 від 07.06.2016 на суму 2500,00 грн., призначення платежу: «*;101;НОМЕР_1; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 22% за травень 2016»;

- № 45 від 05.07.2016 на суму 3000,00 грн., призначення платежу: «*;101;НОМЕР_1; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 22% за червень 2016»;

- № 51 від 05.08.2016 на суму 3400,00 грн., призначення платежу: «*;101;НОМЕР_1; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 22% за липень 2016»;

- № 64 від 07.09.2016 на суму 3400,00 грн., призначення платежу: «*;101;НОМЕР_1; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 22% за серпень 2016»;

- № 74 від 05.10.2016 на суму 5000,00 грн., призначення платежу: «*;101;НОМЕР_1; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 22% за вересень 2016»;

- № 78 від 21.10.2016 на суму 1500,00 грн., призначення платежу: «*;101;НОМЕР_1; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 22% за жовтень 2016»;

- № 94 від 06.12.2016 на суму 3750,00 грн., призначення платежу: «*;101;НОМЕР_1; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 22% за листопад 2016»;

- № 98 від 28.12.2016 на суму 5000,00 грн., призначення платежу: «*;101;НОМЕР_1; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 22% за грудень 2016»;

- № 103 від 28.01.2017 на суму 2200,00 грн., призначення платежу: «*;101;НОМЕР_1; 71010000; сплата єдиного соціального внеску 22% за січень 2017».

Факт сплати вказаних сум відповідачем по справі не заперечується.

При цьому, причиною застосування штрафних санкцій до позивача та прийняття спірного рішення стало помилкове перерахування позивачем в період: вересень-грудень 2015 року, січень-травень, липень-вересень, грудень 2016 року єдиного соціального внеску на розрахунковий рахунок Деснянської ДПІ у м. Києві № 2652 (тобто розрахунковий рахунок для сплати ЄСВ нарахований/утриманий роботодавцями на/із суми заробітної плати, цивільно-правовим договорами на виконання робіт (надання послуг), допомоги по тимчасовій непрацездатності тощо), а не на розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 (для фізичних осіб підприємців).

Тобто позивач мав сплачувати ЄСВ за технологічним кодом 71040000, а помилково сплачував за технологічним кодом 71010000.

По аналогічному предмету спору Верховний Суд України у своїй постанові від 16.06.2015 року у справі № 21-377а15 виклав правовий висновок. Так, Верховний Суд України зазначає, що здійснення помилки під час перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до державного бюджету в строк має кваліфікуватись як дія, хоча і помилкова. Відтак дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми грошового зобов`язання, не можуть бути підставою для застосування штрафів. А оскільки такі суми зараховуються на єдиний казначейський рахунок, то помилкове визначення коду бюджетної класифікації у платіжному дорученні під час сплати суми податкового зобов`язання не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми грошового зобов`язання, а відтак і для застосування штрафних санкцій.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і у постанові від 10.04.2020 у справі № 821/844/17 (адміністративне провадження №К/9901/23855/18).

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, суд дійшов висновку, що сплата позивачем ЄСВ по коду класифікації доходів бюджету 71010000 (ЄСВ найманих працівників) не може бути підставою для застосування до позивача штрафу та пені, що, в свою чергу, свідчить про наявність правових підстав для скасування рішення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві № від 10.08.2020 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску в розмірі 22 871,87 грн.

Суд акцентує увагу, що згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.

Натомість в порушення обов`язку, встановленого ст. 77 КАС України, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції по справі.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частинами 1 та 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 у справі № 802/2236/17-а.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки в даному випадку суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, то судові витрати підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - відповідача у справі.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві № від 10.08.2020 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску в розмірі 22 871,87 грн.

3. Стягнути з Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, судові витрати із сплати судового збору у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко