Справа № 260/1890/19
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2021-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

01 жовтня 2021 року

Київ

справа №260/1890/19

адміністративне провадження №К/9901/15359/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,

суддів - Жука А. В., Мартинюк Н. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження клопотання Офісу Генерального прокурора про передачу на розгляд Великої Палати Верховного Суду адміністративної справи № 260/1890/19 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльність, стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 (суддя - Гебеш С. А.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.03.2021 (колегія суддів у складі: Курильця А. Р., Мікули О. І., Пліша М. А.),

УСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо ненарахування та невиплату позивачу вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку; стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 35 591,56 грн; стягнути з Генеральної прокуратури України на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 19.10.2019 по день виконання рішення суду у цій справі; допустити негайне виконання рішення суду щодо стягнення з Генеральної прокуратури України суми боргу в частині виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 33 980,10 грн; зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 33 980,10 грн із утриманням податків та інших обов`язкових платежів; стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21.10.2019 по 13.03.2020 в сумі 163 428,10 грн із утриманням податків та інших обов`язкових платежів. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на одержання суми середньомісячного заробітку як вихідної допомоги передбачено законодавством, яке покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідальність. Також суд зазначив, що у день фактичного звільнення позивача із займаної посади йому належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку, яка в той же час відповідачем не нараховувавсь і не виплачувалася позивачу, що в свою чергу свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому такої при звільненні. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивачу відповідачем така допомога не нараховувалась і не виплачувалась, тому суд не може стягнути її на користь позивача, оскільки саме до компетенції відповідача належить нарахування відповідних сум та їх виплат, а суд може стягнути нараховані однак не виплачені відповідачем суми при звільненні, тому з метою захисту прав позивача суд дійшов висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу вказану вихідну допомогу при звільненні. Крім того, суд зазначив, що відповідачем не було здійснено остаточного розрахунку всіх виплат, що належать позивачу при звільненні, тому в даному випадку наявна відповідальність відповідача за затримку розрахунку при звільненні, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.03.2021 рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 у справі № 260/1890/19 скасовано та прийнято постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 33 98010 грн; зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 33 980,10 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги частково, суд апеляційної інстанції виходив з того, що частиною п`ятою статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання. Отже, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення вихідної допомоги є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасною, оскільки за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Приймаючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції застосував правову позицію висловлену Верховним Судом у постанові від 23.12.2020 у справі № 560/3971/19.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.03.2021 в частині задоволених позовних вимог скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Підставою звернення з касаційною скаргою відповідач зазначив пункт 2 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Обґрунтовуючи посилання у касаційній скарзі на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник указує, що частково задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції послався на висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 560/3971/19, відповідно до якого внесені Законом № 113-ІХ до КЗпП України зміни не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості установлюються спеціальним законом.

Зазначає, що частиною п`ятою статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання. При цьому Верховним Судом зауважено, що під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Звертає увагу, що Верховним Судом викладено й інші висновки щодо застосування норм статей 40, 44 КЗпП України. Зокрема, у постанові від 31.01.2018 (справа № 820/1119/16) зазначено, що оскільки позивача звільнено з підстав та в порядку, визначених Законом України «Про прокуратуру», яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.04.2021 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Жука А. В., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 260/1890/19.

Ухвалою Верховного Суду від 13.05.2021 відкрито касаційне провадження за скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.03.2021.

07.06.2021 на адресу Верховного Суду від Офісу Генерального прокурора надійшло клопотання про передачу на розгляд Великої Палати Верховного Суду адміністративної справи № 260/1890/19. На думку відповідача, ця справа містить виключну правову проблему, оскільки не існує єдиної судової практики щодо вирішення спорів про стягнення вихідної допомоги при звільненні прокурорів на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій по різному трактують зміст положень статей 40, 44 КЗпП України при звільненні прокурорів на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», посилаючись на постанови Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16, від 11.10.29018 у справі № 823/244/16, від 23.12.2020 у справі № 560/3971/19.

Ухвалою Верховного Суду від 30.09.2021 закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

Колегія суддів дослідивши доводи заявленого клопотання про передачу справи № 260/1890/19 на розгляд до Великої Палати Верховного Суду, для вирішення виключної проблеми у формуванні єдиної правозастосовної практики в подібних судових спорах, вважає що у задоволенні останніх необхідно відмовити.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Підстава для передачі касаційним судом справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, визначена частиною п`ятою статті 346 КАС, передбачає наявність у справі виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в судовому рішенні від 26.03.2019 у справі № 804/15369/13-а, для віднесення справи до категорії спорів, що містять виключну правову проблему і вирішення яких необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, така справа повинна мати декілька з наведених ознак:

- справа не може бути вирішена відповідним касаційним судом у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права;

- встановлена необхідність відступити від викладеного в постанові Верховного Суду України правового висновку, який унеможливлює ефективний судовий захист;

- існують кількісні критерії, що свідчать про наявність виключної правової проблеми, а саме значний перелік подібних справ (зокрема, між тими ж сторонами або з однакового предмета спору), які перебувають на розгляді в судах;

- існують якісні критерії наявності виключної правової проблеми, зокрема:

- немає усталеної судової практики у застосуванні однієї і тієї ж норми права, в тому числі, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному;

- невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права;

- встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому;

- наявність різних наукових підходів до вирішення конкретних правових питань у схожих правовідносинах.

Згідно зі частиною першою статті 347 КАС України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судом касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 КАС України є Верховний Суд, у складі якого за змістом статей 36, 37 Закону № 1402-VIII діє, зокрема, Касаційний адміністративний суд. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Отже, до повноважень Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, зокрема, належить вирішення питань про правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення при вирішенні юридичних спорів в адміністративних справах чи проблем щодо забезпечення захисту прав, свобод або інтересів. Реалізація таких повноважень пов`язана з наявністю правових проблем.

Проаналізувавши зазначені скаржником підстави, якими заявник обґрунтовує необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Суд дійшов висновку про відсутність у спірних відносинах виключної правової проблеми, такі правовідносини врегульовано нормами права, та в повній мірі дозволяють вирішити спір.

Звертається увага на те, що у постанові від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16 Верховний Суд зазначив, серед іншого, таке: «Закон України «Про прокуратуру» в редакції від 05.11.1991 року, у тому числі ч.1 ст. 46-2, якою передбачалось звільнення прокурорів за КЗпП України, втратив чинність 15.07.2015 року на підставі п.1 пп.1 п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року, а тому на час звільнення позивача правові підстави для застосування до правовідносин, які виникли між сторонами Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року були відсутні. Враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України №1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання».

Водночас, після набрання чинності Законом № 113-ІХ Верховний Суд неодноразово висловлював іншу (протилежну) правову позицію з приводу стягнення вихідної допомоги на підставі статті 44 КЗпП у спорах, які виникали у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII (через призму положень пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ).

Приміром, у згаданій постанові від 23.12.2020 у справі № 560/3971/19 Верховний Суд зазначив, з-поміж іншого, що «<…> частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання».

Водночас у постанові від 31.03.2021 у справі № 640/25354/19 зазначено, що аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 23.12.2020 у справі № 560/3971/19, від 21.01.2021 у справі № 260/1890/19, від 27.01.2021 у справі № 380/1662/20, від 11.02.2021 у справі № 420/4115/20, від 18.02.2021 у справі № 640/23379/19 і підстав для відступу від таких висновків під час розгляду цієї справи немає. Також за текстом цієї постанови, з огляду на усталену практику Верховного Суду щодо застосування статті 44 КЗпП України у взаємозв`язку з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, викладену у перелічених постановах, немає необхідності відступати від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16.

Треба додати, що на теперішній час зазначений перелік можна продовжити, адже аналогічний підхід під час розгляду (у касаційній інстанції) подібних спорів Верховний Суд застосовує послідовно.

Приміром, у постанові від 22.07.2021 у справі № 300/2000/20 Верховний Суд, відтворивши той самий висновок про можливість застосування до спірних правовідносин (на кшталт тих, які виникли у цій справі) положень статті 44 КЗпП України , оскільки особу було звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, додав також, що не вважає за можливе відступати від (такого самого) висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 560/3971/19 та від 21.01.2021 у справі № 260/1890/19. Свою позицію з цього приводу пояснив необхідністю забезпечення єдності судової практики й відсутністю обґрунтованих підстав для такого відступу (як-от: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання).

З приводу посилання на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16, суть якої написано вище, Верховний Суд у постанові від 22.07.2021 у справі № 300/2000/20 зазначив про те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись таким самим підходом Верховний Суд у постанові від 22.07.2021 у справі № 300/2000/20 виснував, що з огляду на сталу практику Верховного Суду у цій категорії спорів потрібно враховувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 360/2160/20, яка є останньою у цій категорії спорів (принаймні на дату ухвалення постанови від 22.07.2021).

Аналогічний підхід Верховний Суд висловив раніше у постанові від 23.12.2020 у справі № 560/3971/19, а також у вже згаданій постанові від 31.03.2021 у справі № 640/25354/19.

Крім того, відповідно до матеріалів справи, постановою Верховного Суду від 21.01.2021 постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2020 у цій справі було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Скасовуючи постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2020 та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд дійшов до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Проте, оскільки апеляційний суд не вирішував питання щодо правильності обрахунку позивачем заявленої суми вихідної допомоги та суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині вимог про стягнення вихідної допомоги при звільненні у визначеній позивачем сумі з урахуванням визнання права на її виплату, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини п`ятої статті 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Отже, даний спір може бути вирішений Касаційним адміністративним судом.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наведені у клопотанні обґрунтування наявності виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, не створює підстави для передачі на розгляд Великій Палаті Верховного Суду справи № 260/1890/19.

З урахуванням вищезазначеного, клопотання Офісу Генерального прокурора про передачу на розгляд Великої Палати Верховного Суду адміністративної справи № 260/1890/19 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 345, 346, 347, 355, 359 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання Офісу Генерального прокурора про передачу на розгляд Великої Палати Верховного Суду адміністративної справи № 260/180/19 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко

А.В. Жук

Н.М. Мартинюк ,

Судді Верховного Суду