Справа № 460/9021/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/9021/20 пров. № А/857/12903/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.С., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року у справі за його позовом до Державної служби України з безпеки (Укртрансбезпека) на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,

суддя у І інстанції Зозуля Д.П.,

час ухвалення судового рішення не зазначено,

місце ухвалення судового рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 23 лютого 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову в.о. заступника начальника Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки від 03 листопада 2020 року № 223178 про застосування до нього адміністративно-господарського штрафу у сумі 8500,00 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року у справі № 460/9021/20 у задоволенні позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що оспорювана постанова відповідає критеріям, визначеним у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та винесена відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Доводи позивача не спростовують правомірності такої постанови та не дають суду підстав для її скасування.

У апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити його позов у повному обсязі.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що належні йому на праві власності вантажний автомобіль марки DAF модель CF 85.410, реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепа марки Legras, модель FMA, реєстраційний номер НОМЕР_2 14 травня 2020 року були передані в оренду ТОВ «Транссервісліс» і 15 вересня 2020 року він послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом нікому не надавав, водій ОСОБА_2 не є його найманим працівником і про існування товарно-транспортної накладної (далі ТТН) № 7 від 15 вересня 2020 року позивачу нічого не відомо.

Додатково звертає увагу апеляційного суду на те, що пунктом 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі ПДР) рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

15 вересня 2020 року перевозився подільний вантаж. Чинним законодавством не передбачено можливості надання дозволу транспортним засобам для перевезення подільних вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень.

Тому позивач не може нести відповідальність за абзацом 14 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (далі Закон № 2344-III) за відсутність під час перевезення подільного вантажу дозволу, який дає право на рух автомобільними дорогами України.

Додатково звертає увагу на те, що повідомлення про розгляд справи йому не надходили, оскільки за адресою АДРЕСА_1 не проживає.

Окрім того, судом першої інстанції без будь-якого документального підтвердження зроблено висновок щодо зважувального обладнання, яке було задіяне у габаритно- ваговому контролю транспортних засобів.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 є власником вантажного автомобіля марки DAF модель CF 85.410, типу: спеціалізований вантажний - спеціалізований сідловий тягач Е, реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепа марки Legras, модель FMA, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

15 вересня 2020 року посадовими особами управління Укртрансбезпеки у Житомирській області на 158 км автомобільної дороги М-21 Виступовичі-Могилів-Подільський проведено перевірку вказаного транспортного засобу та напівпричепа, що належить позивачу.

За результатами габаритно-вагового контролю автомобіля (тягач) марки DAF модель CF 85.410, реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепа марки Legras, модель FMA, реєстраційний номер НОМЕР_2 працівниками управління Укртрансбезпеки у Житомирській області встановлено, що загальне навантаження транспортного засобу становить 41,08 т при нормативно допустимому 40 т, навантаження на одиночну вісь становить 6,58 т при нормативно допустимому 11 т, на другу одиночну вісь становить 12,01 т при нормативно допустимому 11 т, навантаження на строєну вісь - 22,49 т при нормативно допустимому 22 т, про що складено довідку № 048765 про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 15 вересня 2020 року та акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів № 033435 від 15 вересня 2020 року.

На підставі вказаного акту № 223733 від 15 вересня 2020 року було складено розрахунок № 223733 від 15 вересня 2020 року, яким позивачу визначено плату за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування в розмірі 67,20 євро.

За наслідком проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом посадовими особами Укртрансбезпеки у Житомирській області складено акт № 223733 від 15 вересня 2020 року, згідно з яким у порушення Закону № 2344-III під час перевірки виявлено надання послуг з перевезення вантажів (згідно з ТТН № 7 від 15 вересня 2020 року) з перевищенням вагових обмежень за відсутності оформленого у встановленому порядку дозволу на право руху автомобільними дорогами загального користування, відповідальність за яке передбачена абзацом 14 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III.

За результатом розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт постановою в.о. заступника начальника Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки у Рівненській області від 03 листопада 2020 року № 223178 до позивача застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі 8500,00 грн.

ФОП ОСОБА_1 не погодився із накладенням на нього штрафних санкцій постановою Укртрансбезпеки від 03 листопада 2020 року № 223178 та звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту регламентовано приписами Закону № 2344-III.

Відповідно до оскаржуваної ФОП ОСОБА_1 постанови відповідача від 03 листопада 2020 року № 223178, його було притягнено до відповідальності, яка передбачена абзацом 14 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III, а саме за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно при перевезенні вантажу без відповідного дозволу, за що передбачено штраф у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно з ТТН № 7 від 15 вересня 2020 року автомобілем перевізника ФОП ОСОБА_1 марки DAF модель CF 85.410, реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепом марки Legras, модель FMA, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який здійснював рейс за маршрутом Коростишев-Бердичів, здійснювалося перевезення дерев`яних відходів подрібнених.

Відповідно до пункту 22.5 ПДР за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м (для сільськогосподарської техніки, яка рухається за межами населених пунктів, дорогами сіл, селищ, міст районного значення, 3,75 м), за висотою від поверхні дороги 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах 4,35 м), за довжиною 22 м (для маршрутних транспортних засобів 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах до 46 т), навантаження на одиночну вісь 11 т (для автобусів, тролейбусів 11,5 т), здвоєні осі 16 т, строєні 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь 11 т, здвоєні осі 18 т, строєні 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м.

Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі понад 16 т, строєні осі понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі понад 18 т, строєні осі понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

При цьому апеляційний суд погоджується із доводами скаржника про те, що оскільки зазначеним транспортом здійснювалося перевезення подрібнених дерев`яних відходів, то такий вантаж слід вважати подільним.

Відтак, оскільки з огляду на приписи пункту 22.5 ПДР рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі понад 16 т, строєні осі понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі понад 18 т, строєні осі понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється, то за будь-яких умов позивач не міг отримати відповідний дозвіл на здійснення такого перевезення. За таких обставин до нього може бути застосована відповідальність у виді плати за проїзд, якщо при зважуванні вантажу встановлено порушення вагових параметрів.

Вказана обставина залишилася поза увагою суду першої інстанції при вирішенні цього публічно-правового спору.

Таким чином, накладення на позивача стягнення на підставі приписів абзацу 14 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно при перевезенні вантажу без відповідного дозволу, на думку апеляційного суду, є безпідставним.

Відповідно до приписів частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Хоча ця справа стосується податкового спору, на переконання апеляційного суду, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії», № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, таким обставинам. Відтак, оскаржуване судове рішення слід скасувати та задовольнити позов ФОП ОСОБА_1 .

На підставі приписів частин 1 та 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Укртрансбезпеки на користь ФОП ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції судовий збір у розмірі 908 + 1362 = 2270 грн.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року у справі № 460/9021/20 та позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову в.о. заступника начальника Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки від 03 листопада 2020 року № 223178.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки (Укртрансбезпека) (, 01135, Київська область, м. Київ, пр. Перемоги, 14).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 30 вересня 2021 року.