Справа № 300/315/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/315/20 пров. № А/857/10405/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Кухтея Р.В., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у справі за його позовом до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Господарського суду Івано-Франківської області про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення,

суддя у І інстанції Панікар І.В.,

час ухвалення судового рішення не зазначено,

місце ухвалення судового рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 12 квітня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправними дії Державної судової адміністрації України (далі ДСА), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області (далі ТУ ДСА), Господарського суду Івано-Франківської області (далі Суд) щодо нарахування та виплати йому з 04 грудня 2018 року по 04 червня 2019 року суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу 15 прожиткових мінімумів;

зобов`язати ДСА, ТУ ДСА, Суд провести нарахування та виплату суддівської винагороди позивачу з 04 грудня 2018 року по 04 червня 2019 року на підставі рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, виходячи із 15 мінімальних заробітних плат, з урахуванням раніше виплаченої суми.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 300/315/20, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників, у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VII (далі Закон № 1774-VII) змін зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.

Разом із тим, Конституційний Суд України своїм рішенням від 04 грудня 2018 року №11-р/2018, яким позивач обґрунтовує свої вимоги, не вирішував питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів. Тому правові висновки, які містяться у цьому рішенні, не впливають на конституційність норм Закону №1774-VII. Тому доводи позивача про те, що з набранням законної сили рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 посадовий оклад судді має розраховуватися на основі мінімальної заробітної плати є неспроможними.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити його позов у повному обсязі.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовують тим, що частиною 3 статті 133 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 2453-VI) встановлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Положення частини 3 статті 133 Закону № 2453-VI у наведеній редакції визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018.

Відтак, застосуванню підлягає попередня редакція цієї норми, відповідно до якої посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року 15 мінімальних заробітних плат.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено у 2018 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3723 грн. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено у 2019 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 4173 грн. Таким чином, його посадовий оклад, як судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, з розрахунку 15 мінімальних заробітних плат мав становити у грудні 2018 року 55845 грн, а у 2019 році 62595 грн, однак відповідачами протиправно не проведено перерахунок і виплату суддівської винагороди з огляду на вказані розміри посадового окладу.

Наполягає на тому, що правомірність його вимог щодо необхідності дотримання конституційних гарантій на належне матеріальне забезпечення суддів підтверджується сталою судовою практикою як Конституційного Суду України, так ї Європейського суду з прав людини.

У відзивах на апеляційну скаргу ДСА та ТУ ДСА підтримали доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечила обґрунтованість апеляційних вимог та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому звертають увагу апеляційного суду на те, що відповідно до пункту 3 розділу II Закону № 1774-VIII мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Положення Закону № 1774-VIII неконституційними не визнавалися та є чинними.

Тому до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя місцевого суду повинен отримувати суддівську винагороду в розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Окрім того, відповідно до положень статей 145, 148 Закону № 1402-VIII ДСА та його територіальні управління не наділені повноваженнями здійснювати нарахування та виплату будь-яких виплат суддям господарських судів.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 17 листопада 2005 року працює на посаді судді Господарського суду Івано-Франківської області.

17 січня 2020 року Господарським судом Івано-Франківської області ОСОБА_1 було видано довідку № 04-60/вих/44/20, у якій вказано про те, що розмір його суддівської винагороди з 04 грудня 2018 року становив 42288,00 грн і розраховувався, виходячи з посадового окладу 26430,00 грн (15 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року) та доплати за вислугу років (60%) 15858,00 грн.

ОСОБА_1 вважав протиправним розрахунок йому суддівської винагороди за період з 04 грудня 2018 року по 04 червня 2019 року, виходячи з 15 прожиткових мінімумів доходів громадян, та звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із приписами статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до приписів частин 1, 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (далі Закон № 1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

За правилами частини 3 статті 135 Закону № 1402-VIII, яка встановлює базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

За пунктом 22 розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Відповідно до пункту 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ (далі Закон № 2453-VІ).

Частиною 3 статті 133 Закону № 2453-VІ передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ (далі Закон № 1774-VІІІ) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

З огляду на вимоги пункту 23 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII суддівська винагорода позивача була нарахована відповідно до статті 133 Закону № 2453-VI, але з урахуванням приписів пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ.

В силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при перегляді рішення суду першої інстанції апеляційним судом враховуються висновки Верховного Суду, у подібних спорах, зокрема, у постановах від 31 жовтня 2019 року у справі № 520/11431/18, від 09 серпня 2019 року у справі №826/9404/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 805/2358/17-а, від 05 липня 2021 року у справі № 640/22024/18, відповідно до яких норма частини 3 статті 133 Закону № 2453-VI є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, однак не встановлює необхідний розміру мінімальної заробітної плати. Відтак, слід звернутися до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати, які доповнять частину 3 статті 133 Закону 2453-VI і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді.

Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення, як-от пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ, яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

У такий спосіб законодавець заборонив застосовувати новий розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, в тому числі суддів.

Таким врегулюванням законодавець не порушив гарантій суддів щодо розміру суддівської винагороди, оскільки для визначення окладу судді підлягає застосуванню розмір мінімальної заробітної плати, який не є меншим від того, що застосовувався до такого врегулювання.

Наслідком таких змін Законом № 1774-VIII стала зміна розрахункової величини з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум, яка стала застосовуватися до розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата, а також до розрахунку інших платежів та санкцій.

З прийняттям Закону № 1774-VIII зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, у формулі розрахунку якої як розрахункова величина була закладена мінімальна заробітна плата, а лише розрахункова величина.

Щодо посилань на рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, то вказаним рішенням Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII). Частина 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року до визнання її неконституційною встановлювала розмір посадового окладу судді місцевого суду 10 мінімальних заробітних плат. Ця норма застосовувалася для визначення розміру посадового окладу тих суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, як це було передбачено положеннями пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року.

Визнаючи неконституційним положення частини 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року, Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного закону щодо розміру посадового окладу, в результаті яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

У цьому рішенні Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.

Натомість Законом № 1774-VIII, який набрав чинності 01 січня 2017 року, змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів). Тобто цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.

Відтак, з прийняттям Закону №1774-VIII зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.

Таким чином, рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 не вирішувалось питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів, а тому правові висновки, які містяться в цьому рішенні, не впливають на конституційність норм Закону №1774-VIII, зокрема пункту 3 його Прикінцевих та перехідних положень.

Окрім того, питання щодо розрахунку суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, було предметом розгляду Верховним Судом у зразковій справі №200/9195/19-а (провадження №Пз/9901/17/19), за результатами розгляду якої ухвалено рішення від 11 березня 2020 року, у якому суд дійшов висновку, що розмір суддівської винагороди має обчислюватися із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати, оскільки Закон № 1774-VIII, який передбачає такий порядок розрахунків, прийнятий у часі пізніше від Законів № 2453-VI та № 1402-VIII, і фактично такий перехід на іншу розрахункову величину не призвів до зменшення розміру суддівської винагороди у грошовому виразі. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 листопада 2020 року це рішення Верховного Суду залишено без змін.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції

Разом із тим, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що відповідно до приписів пункту 1 частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

При цьому згідно із приміткою до статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» судді відносяться до осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Відтак, справа, що розглядається, була помилково віднесена судом першої інстанції до категорії малозначних, а отже мала розглядатися за правилами загального позовного провадження.

Вказане порушення норм процесуального закону є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення апеляційним судом постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 300/315/20 та ухвалити постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
Р. В. Кухтей
Постанова у повному обсязі складена 30 вересня 2021 року.