Справа № 640/16163/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

29 вересня 2021 року м. Київ№ 640/16163/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю

секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового

провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства охорони здоров`я України
провизнання наказу недійсним

представники сторін:позивача - не з`явився, відповідача - Мовіле О.С.

ВСТАНОВИВ:

27.08.2019 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства охорони здоров`я України (далі - відповідач), в якому просить суд визнати протиправним і нечинним наказ Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 № 6 «Про затвердження Інструкції про проведення судово-медичної експертизи».

В якості підстав позову позивач вказав, що затверджена оскаржуваним наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 № 6 «Інструкція про проведення судово-медичної експертизи» є підзаконним нормативно-правовим актом та визначає засади судової експертизи, що суперечить положенням Закону України «Про судову експертизу» та є підставою для визнання оскаржуваного наказу нечинним та його скасування.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Пащенку К.С.

28.08.2019 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було відкрито провадження в адміністративній справі № 640/16163/19 та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання на 10.09.2019.

У судовому засіданні 19.09.2019 представником відповідача було долучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що відповідно до пп. 8 п. 4 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 267, МОЗ відповідно до покладених на нього завдань затверджує порядки, зокрема, проведення судово-медичної експертизи та судово-психіатричної експертизи; отже, МОЗ України уповноважене на прийняття нормативно-правових актів на основі Законів України, які спрямовані на його виконання шляхом конкретизації законодавчих приписів або встановлення механізму їх реалізації; до того ж, Інструкція прийнята на підставі Закону України «Про судову експертизу», є підзаконним нормативно-правових актом, який спрямований на виконання Закону шляхом конкретизації законодавчих приписів, встановлення механізму реалізації первинних норм.

19.09.2019 Окружним адміністративним судом м. Києва у справі оголошено перерву до 17.10.2019.

19.09.2019 до Окружного адміністративного суду м. Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній зазначає, що його права порушені тим, що сьогодні по всій країні щодня проводяться судові експертизи на підставі протиправного наказу МОЗ України від 17.01.1995 № 6 «Про затвердження Інструкції про проведення судово-медичної експертизи»; щодня судовими експертами використовуються принципи, засади проведення судової експертизи, які визначені вказаною Інструкцією; зазначене грубо порушує права позивача, які закріплені в Конституції України; до того ж, в оскаржуваному наказі закріплені засади судової експертизи, що порушує норми Конституції України, оскільки Інструкція не є законом, а є підзаконним нормативно-правовим актом.

Разом із відповіддю на відзив позивач подав до Окружного адміністративного суду м. Києва клопотання про розгляд справи за відсутності позивача.

17.10.2019 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.11.2019.

21.11.2019 до Окружного адміністративного суду м. Києва від позивача та представника відповідача надійшло клопотання про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

21.11.2019 Окружним адміністративним судом м. Києва, зважаючи на клопотання представників сторін, у відповідності до ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено розглядати справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

25.02.1994 Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про судову експертизу».

17.01.1995 Міністерством охорони здоров`я було видано наказ № 6, яким затверджено Інструкцію про проведення судово-медичної експертизи.

Позивач, вважаючи, що Інструкцію про проведення судово-медичної експертизи прийнято з порушенням Конституції України та всупереч положенням Закону України «Про судову експертизу», звернувся з цим позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 свого рішення від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, який не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, що не мала регулювання законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства встановлено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Висновок було сформовано у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі № 800/301/16 та в подальшому закріплено в постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 9901/153/20 (провадження № 11-201заі20), від 23.1.2020 у справі № 826/3508/17 (адміністративне провадження № К/9901/31706/19).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує наказ Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 № 6 «Про затвердження Інструкції про проведення судово-медичної експертизи».

Однак, у позовній заяві та інших процесуальних документах, які містяться у справі, позивачем не вказано яким чином Інструкція про проведення судово-медичної експертизи порушує безпосередньо його права та які саме права.

З урахуванням викладеного, відсутність порушеного права позивача унеможливлює звернення останнього до суду.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13.06.2018 у справі № 819/362/16 (провадження № 11-519апп18), публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Відтак, у суду в межах розгляду цієї справи відсутня можливість встановити які саме права позивача порушено спірним наказом.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Позивач, який повинен був обґрунтувати факт порушення своїх прав, їх обсяг та характер порушення, покладений на нього обов`язок доказування не виконав.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Як вбачається із квитанції № 0.0..1 від 27.08.2019 позивачем за подачу позову до Окружного адміністративного суду м. Києва було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Враховуючи, що провадження у справі підлягає закриттю, то наявні правові підстави для відшкодування позивачу судових витрат (судового збору) у розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 9, 72-78, 238, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі № 640/16163/19.

2. Повернути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) через відповідний орган Державної казначейської служби України сплачений судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Ухвала, відповідно до ч. 1 ст. 256 КАС України, набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена.

Суддя К.С. Пащенко