Справа № 140/3589/19
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2021-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 140/3589/19 пров. № А/857/14967/21
№А/857/14968/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційні скарги Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року та на додаткове рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року, ухвалені суддею Сорока Ю.Ю. у м. Луцьку Волинської області у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, у справі №140/3589/19 за адміністративним позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Фенікс» до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

06 грудня 2021 року позивач Приватне сільськогосподарське підприємство «Фенікс» звернувся до суду з позовом до відповідача Головного управління ДПС у Волинській області, у якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 09.10.2019. Крім того, просив здійснити розподіл понесених позивачем судових витрат.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №140/3101/19 за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Фенікс» до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Ухвала про зупинення провадження мотивована тим, що під час проведення камеральної перевірки, за результатами якої складено акт перевірки від 05.09.2019 №129/03-20-51-12/05383900 та винесено оскаржуване повідомлення-рішення № від 09.10.2019, контролюючим органом враховані висновки попередніх актів камеральної перевірки від 28.03.2019 №6188/03-20-51-12/05383900 та від 06.06.2019 №11820/03-20-51-12/05383900, на підставі яких винесені податкові повідомлення-рішення від 08.05.2019 № та від 08.07.2019 № відповідно.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року адміністративний позов задоволено. Здійснено розподіл судових витрат, понесених позивачем на сплату судового збору.

Додатковим рішеням Волинського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року здійснено розподіл судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу: стягнуто з Головного управління ДПС у Волинській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ПСП «Фенікс» витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішення, відповідач оскаржив їх в апеляційному порядку. Вважає, що рішення та додаткове рішення ухвалені з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягають скасуванню з підстав, викладених в апеляційних скаргах. Просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Позиція відповідача зводиться до того, що перевіркою встановлено порушення позивачем вимог п.140.4.2 п.140.4 ст.140 ПК України з урахуванням результатів камеральної перевірки за 2018 рік, а саме підприємством у декларації з податку на прибуток за 1 півріччя 2019 року (рядок 03) занижено різниці, які виникають відповідно до ПК України, на 158870,00 грн - занижено об`єкт оподаткування на 158870 грн та, відповідно, завищено збиток (р. 04 декларації) на 158870 грн.

Додатково зазначає про врахування під час проведення перевірки висновків акту камеральної перевірки від 28.03.2019 №6188/03-20-51-12/05383900 та від 06.06.2019 №11820/03-20-51-12/05383900.

Крім того, вважає задоволений на користь позивача розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу необґрунтованим та значно завищеним.

Головне управління ДПС у Волинській області () подало до апеляційного суду клопотання про заміну сторони у справі її правонаступником - Головним управління ДПС у Волинській області як відокремленим підрозділом Державної податкової служби України ().

Відповідно до ст. 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Судом встановлено, що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадяських формувань міститься інформація про дату та номер запису «дані про перебування юридичної особи в стані припинення» 19.10.2020, 013012030 та підстави її внесення: Внесення рішення державного органу про припинення юридичної особи в результаті її ліквідації, а тому відповідно до ст.52 Кодексу адміністративного судочинства України слід здійснити заміну відповідача правонаступником - відповідним територіальним органом Державної податкової служби, що утворений як відокремлений підрозділ Державної податкової служби наказом Державної податкової служби України від 30.09.2020 №529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» - Головним управлінням ДПС у Волинській області (), початок забезпечення здійснення повноважень та функцій якого з 01.01.2021 визначено Наказом Державної податкової служби України «Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій» від 24.12.2020 № 755

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційних скарг слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що Головним управлінням ДФС у Волинській області 05 вересня 2019 року проведено камеральну перевірку даних, задекларованих ПСП «Фенікс» у податковій звітності з податку на прибуток за І півріччя 2019 року, за результатами якої складено акт № 129/03-20-51-12/05383900 (а.с.7-11).

Перевіркою встановлено порушення позивачем підпункту 140.4.2 пункту 140.4 статті 140, пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України, а саме - в декларації з податку на прибуток за 1 півріччя 2019 року (рядок 04) завищено збиток на 158 870 грн.

На підставі акта перевірки №129/03-20-51-12/05383900 від 05 вересня 2019 року контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення №005555112 від 09 жовтня 2019 року, яким підприємству зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування по податку на прибуток приватних підприємств на 158 870 грн (а.с. 12).

Висновки контролюючого органу ґрунтуються на тому, що підприємство протиправно завищило збиток з податку на прибуток на 158870 грн у зв`язку із переходом у 2018 році із спрощеної системи оподаткування на загальну.

Позивач, вважаючи податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Волинській області № від 09.10.2019 протиправним, звернувся до суду з вимогою про його скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Предметом спору в даній адміністративній справі є протиправність податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Волинській області № від 09.10.2019, прийнятого на підставі акту камеральної перевірки від 05.09.2019 №129/03/20-51-12/05383900, яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток приватних підприємств на 158 870 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував обставини, встановлені під час розгляду адміністративної справи №140/3101/19.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку дій рішення суб`єкта владних повноважень щодо відповідності критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1ст. 72 КАС Українидоказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується відповідачем в апеляційній скарзі, що під час проведення камеральної перевірки, за результатами якої складено акт перевірки від 05.09.2019 №129/03-20-51-12/05383900 та винесено оскаржуване у даній справі податкове повідомлення-рішення, контролюючим органом враховані висновки попередніх актів камеральної перевірки від 28.03.2019 №6188/03-20-51-12/05383900 та від 06.06.2019 №11820/03-20-51-12/05383900, на підставі яких винесені податкові повідомлення-рішення від 08.05.2019 № та від 08.07.2019 № відповідно.

Податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 08.05.2019 № та від 08.07.2019 № Приватним сільськогосподарським підприємством «Фенікс» оскаржено у судовому порядку, зокрема: у провадженні Волинського окружного адміністративного суду перебуває справа №140/3000/19 за позовом ПСП «Фенікс» до ГУ ДФС у Волинській області про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення від 08.05.2019 № та справа №140/3101/19 за позовом ПСП «Фенікс до ГУ ДФС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 08.07.2019 №.

Провадження у даній справі зупинялось до набрання законної сили рішенням у адміністративній справі №140/3101/19.

Судом встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суд від 05 серпня 2020 року у справі №140/3101/19, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року, податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області № від 08 липня 2019 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання по податку на прибуток приватних підприємств на 38 064 грн (з яких: 25 376 грн за податковим зобов`язанням та 12 688 грн за штрафними санкціями), визнано протиправним та скасовано.

Ухвалою Верховного Суду від 30.03.2021 відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021.

Відтак, рішення Волинського окружного адміністративного суд від 05 серпня 2020 року у справі №140/3101/19 набрало законної сили 24 лютого 2021 року.

Так, висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки №11820/03-20-51-12/05383900 від 06 червня 2019 року, про порушення ПСП «Фенікс підпункту 140.4.2 пункту 140.4 статті 140, пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України (далі ПК України), з врахуванням результатів камеральної перевірки за 2018 року, а саме - в декларації з податку на прибуток за 1 квартал 2019 року (рядок 03) занижено різниці, які виникають відповідно до ПК України на 158 870 грн. (2155-(-156715)), відповідно занижено об`єкт оподаткування (рядок 04) на 158 870 грн. (140978-)-17892) та занижено податкові зобов`язання з податку на прибуток, що підлягають сплаті до бюджету, на суму 25 376 грн, які в свою чергу, лягли в основу акту перевірки від 05.09.2019 №129/03-20-51-12/05383900, на підставі якого винесено оскаржуване у даній справі податкове повідомлення-рішення, не віднайшли свого підтвердження в ході розгляду адміністративної справи №140/3101/19 за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Фенікс» до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною четвертою статті 78 КАС України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Тобто, за змістом частини четвертої статті 78 КАС України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Судом апеляційної інстанції надано оцінку суб`єктному складу учасників обох справ та предметів спору. Також слід зазначити, що клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №140/3101/19 було заявлено саме відповідачем.

Вказані обставини враховані судом першої інстанції при перевірці законності та обґрунтованості дій відповідача на відповідність критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 КАС України.

Аналізуючи наведені правові норми та встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов до неспростовного переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі на рішення, не впливають на правильність висновків судів щодо наявності підстав для задоволення позову.

У справі, що розглядається, з огляду на доводи апеляційної скарги, поданої відповідачем на додаткове рішення, також підлягає дослідженню питання щодо наявності підстав стягнення витрат, понесених позивачем за професійну правничу допомогу, у задоволеному судом першої інстанції розмірі.

Так, відповідно до ч.1 ст.252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частинами першою та третьою статті 143 КАС України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі; якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Частиною першою статті 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

У разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 9 вказаної статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує : 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині 3 статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат відповідно до вимог частини сьомої цієї статті покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виснував, що витрати позивача на правову допомогу підлягають стягненню з суб`єкта владних повноважень (бюджетних асигувань), що виступав відповідачем у справі, у заявленому позивачем розмірі.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19, 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат підлягає оцінці кожен окремий доказ надання правової допомоги та у їх сукупності співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката, а також заперечення суб`єкта владних повноважень щодо обґрунтованості їх розміру.

Доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, яким він спростовує понесення позивачем витрат на професійну правову допомогу, зводяться до ненадання позивачем доказів щодо обсягу наданих послуг та виконаних робіт, розрахунку їх вартості та не співмірності розміру заявлених витрат з ціною позову, складністю справи.

З матеріалів справи слідує, що позивачем клопотання про стягнення понесених судових витрат на професійну правничу допомогу було заявлено у позовній заяві з одночасним поданням доказів їх понесення, що вказує надотриманням заявником порядку та строків, визначених ч.7 ст. 139 КАС України для звернення із такою заявою.

На підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу на розгляд суду надано: договір про надання правничої допомоги від 25.09.2019 та додаткову угоду №2 до договору про надання правничої допомоги від 25.09.2019; рахунок №101 від 02.12.2019, акту виконаних робіт від 05.12.2019; платіжне доручення №1529 від 06.12.2019, згідно з яким Приватне сільськогосподарське підприємство «Фенікс» сплатило Адвокатському об`єднанню АФК кошти в сумі 5000,00 грн на оплату правової допомоги, яке містить чітке зазначення призначення платежу.

Додатком № 1 до Договору надано розрахунок вартості правничої допомоги адвокатського об`єднання (зміст послуги та вартість за 1 годину) із розширеним спектром юридичних послуг, серед яких, зокрема участь у судових заіданнях, подання відповіді на відзив, відрядження, підготовка процесуальних документів. У розрахунок №101 від 05.12.2019 включено лише послугу підготовка та подання до суду адміністративного позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 09.10.2019 №.

Вказані докази кореспондуються між собою та дозволяють ідентифікувати понесені позивачем витрати як такі, що сплачені за надання правничої допомоги у даній справі.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що при визначенні суми відшкодування суд враховує критерії реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Так, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, суд апеляційної інстанції у контексті цієї справи вважає за необхідне вказати, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі спонукання суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Вказана позиція висловлена Верховним Судом у судових рішеннях від 05.09.2019 (справа №826/841/17), від 24 жовтня 2019 року (справа №820/4280/17), від 30 листопада 2020 року (справа №Н/806/1943/18).

Водночас, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

Аналізуючи наведені правові норми та доводи заяви, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про підтвердження здійснених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у задоволеному судом розмірі, їх пов`язаність з розглядом справи, пропорційність та обгрунтованість розміру судового збору до предмета спору, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, співмірність виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), відтак погоджується із висновком суду першої інстанції про їх стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Натомість, відповідачем не спростовано задоволеного судом на користь позивача розміру понесених витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановленні статтею 309 КАС України.

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року та додаткове рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року у справі № 140/3589/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний