Справа № 500/2891/20
Суддя: Баранюк Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2021-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2891/20

27 вересня 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Баранюка А.З.

за участю:

секретаря судового засідання Якібчук О.Д.;

позивача: ОСОБА_1 ;

представника позивача: Ізай Р.О.,

представника відповідача: Мартинюка З.І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекція у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі-позивач, ОСОБА_1 ) із адміністративним позовом до Державної екологічної інспекції у Тернопільській області (далі-відповідач) про:

- визнання протиправним і скасування наказу Державної екологічної інспекції у Тернопільській області від 21.07.2020року № 141-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- зобов`язання поновити на посаді головного спеціаліста відділу державного екологічного нагляду (контролю) водних ресурсів - державного інспектора з охорони навколишнього водного середовища Тернопільської області;

- стягнення середнього заробітку за час вимушеного.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач працював на посаді головного спеціаліста сектору державного екологічного нагляду (контролю) поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами - державного інспектора з охорони навколишнього середовища Державної екологічної інспекції Тернопільської області, 25.05.2020 року він подав заяву начальнику Державної екологічної інспекції у Тернопільській області про надання відпустки з 09.06.2020 року, однак завідувачем сектору Вовчук Т.М. заперечила щодо цього. 15.06.2020 року у зв`язку з упередженим ставленням до нього ОСОБА_2 , позивач подав заяву про переведення на посаду головного спеціаліста відділу державного екологічного нагляду (контролю) водних ресурсів.

25.06.2020 року ОСОБА_1 повторно подано заяву про надання основної відпустки з 26.06.2020 року. В цей же день начальник Державної екологічної інспекції у Тернопільській області-головний державний інспектор з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області Нитка Роман Олегович під примусом зобов`язав позивача написати заяву про звільнення з посади з 13.07.2020 року. В іншому випадку позивачу відмовили б у наданні основної відпустки. З наказом про відпустку та звільнення позивача його не ознайомлювали. Перебуваючи у відпустці, 21 липня 2020 року було відкрито лікарняний до 07.08.2020 року у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 захворів на коронавірус. Проте, що позивач захворів і перебуває на лікарняному він повідомив по телефону керівника відділу кадрів.

10.08.2020 року позивач звернувся із заявою до Державної екологічної інспекції у Тернопільській області про продовження терміну відпустки і оплату лікарняного. 11.08.2020 року він отримав рекомендований лист про звільнення з посади. Наказу про звільнення до листа долучено не було. Трудова книжка і надалі перебуває в Державній екологічній інспекції у Тернопільській області. Крім того, 11.08.2020 року ОСОБА_1 отримав від відповідача лист про усунення недоліків у лікарняному листу щодо назви інспекції та юридичної адреси.

20.08.2020 року позивач повторно надіслав на ім`я начальника Державної екологічної інспекції у Тернопільській області заяву про відміну наказу про звільнення, продовження терміну відпустки та оплату лікарняного з долученням оригіналу листка непрацездатності з уточненою назвою організації та адреси і отримав 01.09.2020 року відповідь про те, що позивача звільнено згідно поданої заяви наказом від 21 липня 2020 року № 141-0 з 27 липня 2020 року.

Позивач звертає увагу суду, що заяву від 13.07.2020 року він написав під примусом з метою отримання відпустки. Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Позивач вказує, що в постанові від 26.10.2016 року по справі №6-1269цс16 Верховний Суд України зазначив, що суди при розгляді таких справ повинні з`ясовувати чи було волевиявлення на звільнення за спільною згодою, чи було волевиявлення працівника на момент видачі наказу про звільнення та чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості. Подібні висновки наводяться у постанові ВССУ від 25.10.2017 по справі № 580/1659/16-ц та у постановах ВС від 21.08.2018 р. по справі № 760/18590/14-ц та від 28.02.2018 по справі № 761/25946/15-ц. Зокрема, волевиявлення працівника може бути порушено, зокрема, у наступних випадках: погроза незаконними діями, насильством, погроза звільненням, ультиматум (звільнення «за статтею» або за угодою), перебування працівника під страхом (наприклад, у разі, якщо його роботу різко критикували), тяжкі життєві обставини (хвороба, розлучення, смерть рідних тощо).

Ухвалою від 07 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою від 13 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без руху.

27 жовтня 2021 року Державною екологічною інспекцією у Тернопільській області подано до суду відзив, у якому відповідач позовні вимоги заперечив та пояснив, що ОСОБА_1 з 11.09.2018 року перебував на посаді головного спеціаліста відділу державного екологічного нагляду (контролю) земельних ресурсів, надр, поводження з відходами та іншими небезпечними хімічними речовинами - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області. 15.06.2020 року переведений на іншу вакантну посаду. Твердження позивача про те, що підставою для такого переведення було упереджене ставлення до нього з боку безпосереднього керівника відділу державного екологічного нагляду (контролю) земельних ресурсів, надр, поводження з відходами та іншими небезпечними хімічними речовинами - ОСОБА_2 відповідач вважає недостовірним, безпідставним, таким, що підлягає спростуванню, оскільки ОСОБА_2 , за час перебування на посаді проявила себе як кваліфікований, толерантний спеціаліст-керівник.

Наказом Державної екологічної інспекції у Тернопільській області від 19.12.2019 року затверджено графік відпусток працівників Інспекції на 2020 рік. Згідно графіку відпусток, позивачу мала надаватися щорічна основна відпустка у місяці квітні 2020 року та додаткова відпустка у місяці серпні того ж року. Разом з тим, безпосереднім керівником ОСОБА_2 відмовлено позивачу у погоджені заяви про надання відпустки від 25.05.2020 року у зв`язку із невиконанням покладених на працівника завдань згідно автоматизованої системи діловодства «ДОК ПРОФ» запровадженої Інспекцією згідно доручення ДЕІ України від 12.03.2020р.

15.06.2020 року, ОСОБА_1 , подано заяву, щодо переведення з посади головного спеціаліста сектора державного екологічного нагляду (контролю) поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області на посаду головного спеціаліста відділу державного екологічного нагляду (контролю) водних ресурсів - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області. Наказом Державної екологічної інспекції у Тернопільській області від 16.06.2020 року, позивача переведено на вказану посаду відповідно до ст. 41 Закону України «Про державну службу».

25.06.2020 року ОСОБА_1 подано заяву щодо надання останньому щорічної основної відпустки тривалістю 30 (тридцять) календарних днів з 26.06.2020 року. Наказом Державної екологічної інспекції у Тернопільській області від 25.06.2020 року, позивачу надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 30 (тридцять) календарних днів.

Перебуваючи у щорічній основній відпустці, ОСОБА_1 з власної ініціативи 13.07.2020 року подав начальнику Державної екологічної інспекції у Тернопільській області заяву про звільнення із займаної посади з 27.07.2020 року у відповідності до вимог ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу».

Наказом Державної екологічної інспекції у Тернопільській області від» 21.07.2020 року у відповідності до вимог ч. 1 ст. 38 КЗпП України, ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 , звільнено з посади головного спеціаліста відділу державного екологічного нагляду (контролю) водних ресурсів, державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області за власним бажанням із виплатою грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки.

Відповідач спростовує твердження позивача щодо написання заяви про звільнення під примусом та зазначає, що доводи позивача наведені у адміністративному позові є безпідставними, спрямовані на дискредитацію Державної екологічної інспекції у Тернопільській області, як суб`єкта владних повноважень. Дії Інспекції, щодо розгляду заяви та прийняття рішення вчинені Інспекцією у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Ухвалами від 05 листопада 2020 року та 01 грудня 2020 року розгляд справи відкладено за клопотанням представників сторін.

Ухвалою від 09 грудня 2020 року визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду, розгляд справи відкладено за клопотанням представника відповідача.

Ухвалою від 17 грудня 2020 року задоволено клопотання представників сторін про допит свідків, розгляд справи відкладено.

Ухвалою від 11 січня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача про допит свідка, розгляд справи відкладено.

Ухвалою від 18 січня 2021 року розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивача.

Ухвалою від 27 січня 2021 року розгляд справи відкладено у зв`язку із витребуванням додаткових доказів.

Ухвалою від 28 січня 2021 року в справі призначено судову технічну експертизу. Провадження у справі зупинено.

Ухвалою від 23 червня 2021 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою від 06 липня 2021 року та 27 липня 2021 року розгляд справи відкладено у зв`язку із неявкою представника позивача.

Ухвалою від 26 серпня 2021 року розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивача.

Ухвалою від 01 вересня 2021 року розгляд справи відкладено з метою витребування додаткових доказів.

Ухвалою від 07 вересня 2021 року розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивача.

Ухвалами від 14 вересня 2021 року та 15 вересня 2021 року розгляд справи відкладено з метою допиту свідків.

Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення сторін та свідків, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали, що містяться у справі, встановив наступні факти.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 11.09.2018 року працював на посаді головного спеціаліста відділу державного екологічного нагляду (контролю) земельних ресурсів, надр, поводження з відходами та іншими небезпечними хімічними речовинами - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області (т.1, а.с. 42).

25.05.2020 року позивач подав заяву про відпустку з 09.06.2020 року тривалістю 21 день. Щодо надання відпустки заперечувала завідувач сектору ОСОБА_2 , що підтверджується візою на заяві, оскільки позивачем не виконано завдання у автоматизованій системі діловодства «ДОК ПРОФ» (т.1, а.с. 8).

15.06.2020 року ОСОБА_1 подав заяву про переведення на посаду головного спеціаліста відділу державного екологічного нагляду (контролю) водних ресурсів (т.1, а.с. 9).

Наказом Державної екологічної інспекції у Тернопільській області від 16.06.2020 року, ОСОБА_1 , переведено на посаду головного спеціаліста відділу державного екологічного нагляду (контролю) водних ресурсів - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області з 16.06.2020 року (т.1, а.с. 48).

25.06.2020 року ОСОБА_1 подано заяву щодо надання щорічної основної відпустки тривалістю 30 (тридцять) календарних днів з 26.06.2020 року (т.1, а.с. 49).

Наказом Державної екологічної інспекції у Тернопільській області від 25.06.2020 року, позивачу надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 30 (тридцять) календарних днів (т.1, а.с.50).

Позивачем подано начальнику Державної екологічної інспекції у Тернопільській області заяву від 13 липня 2020 року про звільнення з 27 липня 2020 року (т.1, а.с. 51).

З 21 липня 2020 року по 07 серпня 2020 року позивач перебував на лікуванні що підтверджується листком непрацездатності серії АДШ № 034533 (т.2, а.с. 31)

Наказом Державної екологічної інспекції у Тернопільській області від № 141-о 21.07.2020 року позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу державного екологічного нагляду (контролю) водних ресурсів, державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу» (т.1, а.с. 52).

10 серпня 2020 року позивач звернувся до відповідача із листом, яким повідомив про те, що захворів під час відпустки, про що повідомив відділ кадрів. Також вказав, що перебував на лікарняному до 07 серпня 2020 року, а тому просив продовжити відпустку (т.1, а.с. 11). До листа позивачем було долучено листок непрацездатності (т.1, а.с. 14).

Листом від 13 серпня 2020 року відповідач повідомив позивача про виявлені розбіжності у листку непрацездатності. Позивачу було запропоновано прибути та забрати листок непрацездатності для належного оформлення (т.1, а.с. 12).

В подальшому позивач звернувся до відповідача з листом про скасування наказу про звільнення (т.1, а.с 13).

Листом від 31.08.2019 року відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для скасування наказу від 21.07.2020року № 141-о (т.1, а.с. 52).

Не погоджуючись із зазначеним наказом позивач звернувся з даним позовом до суду.

Крім того, судом допитано свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Допитаний як свідок ОСОБА_1 (батько позивача) пояснив, що у його сина ОСОБА_1 у 2019 році виник конфлікт з керівником сектору державного екологічного нагляду (контролю) поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами та неприязні стосунки з начальником Державної екологічної інспекції Тернопільської області. Свідок був на прийомі в начальника Державної екологічної інспекції Тернопільської області та просив перевести сина на іншу посаду, однак ОСОБА_3 почав вимагати, щоб позивач сплатив ненараховані штрафи, інакше він має намір передати матеріали в органи прокуратури. Також викликав позивача та вимагав його звільнення. ОСОБА_3 погодився надати відпустку ОСОБА_1 за умови написання заяви про звільнення. Після того як син захворів свідок заніс листок непрацездатності в Державну екологічну інспекцію Тернопільській області, повідомив про продовження лікування та про надання листка непрацездатності після одужання ОСОБА_1 . Під час останнього спілкування з начальником Державної екологічної інспекції Тернопільської області ОСОБА_3 повідомив свідка, що в інспекції не потрібно працівників, які не виконують його вказівки, навіть незаконні, що на думку свідка стало однією з причин звільнення позивача. При написанні заяви на звільнення сідок не був присутній. Однак свідку відомо, що 13 липня 2020 року позивач перебував на дачі на самоізоляції в дачному кооперативі «Лаванда» в селі Петриків Тернопільського району, а тому ОСОБА_1 на роботу у цей день не ходив.

Допитаний свідок начальник Державної екологічної інспекції Тернопільської області ОСОБА_3 пояснив, що свідок ОСОБА_1 звертався до нього у березні-квітні 2020 року щодо неналежного ставлення на роботі до його сина ОСОБА_1 . Свідок провів бесіду з керівництвом відділу, з`ясував що позивач невчасно приходить на роботу та до нього є зауваження з робочих питань. В травні 2020 року знову прийшов свідок ОСОБА_1 з тим самими питання. ОСОБА_3 запросив позивача та відповідального працівника який перевіряв роботу позивача. До того, як позивач виконував свої трудові обов`язки були зауваження. Після подання позивачем заяви про переведення було прийнято рішення перевести ОСОБА_1 у інший структурний підрозділ за умови виконання позивачем невиконаної роботи. В червні 2020 року позивач подав заяву про відпустку. 13 липня ОСОБА_1 подав заяву про звільнення та пояснив, що прийде на роботу 27 липня 2020 року та передасть справи. У цей день позивач на роботу не вийшов, тому його звільнили. Свідок підтвердив, що заява була написана позивачем 13 липня 2020 року без тиску на нього. Про те, що позивач перебуває на лікуванні відомо не було, про те, що позивач хворів довідався після отримання листка непрацездатності.

При повторному допиті свідок ОСОБА_3 пояснив, що позивач ОСОБА_1 подав йому заяву про звільнення зранку 13 липня 2020 року орієнтовно в 9 чи 10 годині. Вказану заяву свідок передав начальнику відділу кадрів.

Свідок ОСОБА_4 (начальник сектору документування і контролю Державної екологічної інспекції Тернопільської області) пояснила, що заяви з кадрових питань в Інспекції не реєструються. Реєструються лише вхідні і вихідні документи. Електронний документообіг, запроваджений з 01 квітня 2020 року, не стосується кадрових питань і реєстрація таких заяв ще не здійснюється.

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що є сусідом позивача в дачному кооперативі. 10 чи 11 липня 2020 року батько позивача ОСОБА_1 повідомив йому, що позивач перебуває на дачі. Свідок бачив позивача на дачі майже весь липень 2020 року, чи бачив 13 липня не може пригадати, але двері будинку позивача були відкриті цілий день. Свідку не відомо чи позивач залишав дачу.

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що є сусідом позивача в дачному кооперативі. 13 липня 2020 року бачив позивача на дачі перед обідом та ввечері.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу».

За змістом статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною першою статті 30 Закону України «Про державну службу» передбачені підстави припинення державної служби, які можуть бути загальними, тобто передбаченими Кодексом законів про працю України, та спеціальними, які наведені в цьому Законі.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу» державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

У даному випадку, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), якими передбачено загальні підстави припинення державної служби.

Загальні підстави припинення трудового договору визначені приписами статті 38 КЗпП України, пунктом 1 частини першої якої передбачено, що підставою припинення трудового договору є ініціативи працівника.

Частина перша ст. 38 КЗпП України передбачає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (ч.2 ст.38 КЗпП України).

Пленум Верховного Суду України (п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9) роз`яснив, що звільнення працівника не проводиться за раніше поданою ним заявою лише у випадку, якщо працівник відкликав свою заяву до закінчення строку попередження і за умови, що на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства (частина четверта ст.24 КЗпП).

Крім того, звільнення працівника є незаконним у разі не зазначення дати звільнення у заяві, про що вказала колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 12 квітня 2017 року у справі №354/316/14-ц.

Суд зазначає, що позивач написав заяву про звільнення з підстав передбачених ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу» та пунктом 1 частини першої статті 38 КЗпП України, ця заява містить дату написання - 13 липня 2020, також містить волевиявлення заявника, оскільки написана власноручно, містить підпис позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за його ініціативою - з 27 липня 2020, тобто після спливу 14 календарних днів з дати заяви.

Суд також звертає увагу на те, що після подання цієї заяви позивач заяви про її відкликання протягом 14 днів не подав, а 27 липня 2020 року позивач був відсутній на робочому місці.

Щодо доводів позивача про те, що у день звільнення 27 липня 2020 року він захворів суд зазначає наступне.

Насамперед при вирішенні справи суд не бере до уваги пояснення представника відповідача, що хвороба позивача не може бути підтверджена листком непрацездатності серії АДШ № 034533 з підстав його невідповідності встановленим вимогам, оскільки у постанові від 12 квітня 2019 р. в справі № 265/563/17 Верховний Суд сформулював висновок, що неналежне виконання лікарем обов`язків щодо ведення документації не дає підстави для висновку, що виданий уповноваженою особою листок непрацездатності не може підтверджувати тимчасову непрацездатність працівника. Відповідальність за порушення лікарем обов`язків по веденню документації покладається безпосередньо на лікаря та не може ніяким чином впливати на працівника.

Крім того, за загальним правилом працівника не може бути звільнено під час його хвороби або перебування у відпустці, оскільки за ч.3 ст.40 КЗпП України звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці не допускається.

Таким чином, це правило стосується лише випадків звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Однак, у ст. 38 КЗпП України, яка регулює порядок звільнення з ініціативи працівника, відсутня заборона на звільнення працівника у період його перебування на лікарняному, аналогічна до тієї, що міститься у ст. 40 КЗпП України. З огляду на це, працівник може бути звільнений за власним бажанням у період тимчасової непрацездатності.

Таку ж думку висловило Міністерство соціальної політики України у листі від 27.04.2012 за № 70/06/186-12, а саме те, що чинним законодавством не заборонене звільнення працівників в період тимчасової непрацездатності за власним бажанням.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 815/6606/15.

Щодо доводів позивача стосовно факту наявності психологічного тиску під час написання заяви на звільнення суд зазначає наступне.

Під психічним примусом слід розуміти вплив на волю особи різними способами (словами, діями, тощо), щоб примусити її вчинити певні дії. За психічного примусу особа завжди зберігає свободу вибору. При цьому кінцева мета, а саме вчинення особою певної дії чи утримання від вчинення якоїсь дії, досягається шляхом роз`яснення особі, яку примушують, або в іншій спосіб доведення до відома такої особи можливості настання негативних для неї наслідків у разі, якщо така особа не вчинить того діяння, яке від неї вимагається.

Водночас, посилаючись на психічний примус, внаслідок якого позивачем була написана заява про звільнення, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, які підтверджують повідомлення начальником Державної екологічної інспекції у Тернопільській області позивачу про негативні наслідки для нього у разі ненаписання заяви про звільнення та настанню яких він намагався перешкодити, погодившись написати таку заяву.

Позивач вказує, що такі наслідки полягають у неотриманні ним відпустки, що підтверджуються запереченням начальника сектору державного екологічного нагляду (контролю) поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами на заяві позивача про надання відпустки від 25.05.2020 року. Це заперечення вмотивовано невиконанням позивачем завдань у автоматизованій системі діловодства «ДОК ПРОФ» (т.1, а.с. 8).

Однак, така заява стосувалася перебування позивача на попередній посаді та подавалася ним до його переведення 16.06.2020 року в інший відділ на посаду головного спеціаліста відділу державного екологічного нагляду (контролю) водних ресурсів де, згодом, відпустка позивачу була надана.

Пленум Верховного Суду України в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 роз`яснив, що подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус.

Будь-яких інших доказів здійснення впливу (тиску) на позивача під час написання заяви на звільнення позивачем суду не надано. Переглядаючи справу з подібними правовідносинами Верховний Суд в постанові від 19 вересня 2019 року №813/4037/16 зазначив, що жодних доказів чинення на позивача відповідачем тиску, погроз, примушування до написання заяви про звільнення матеріали справи не містять, до правоохоронних органів із цього приводу позивач також не звертався.

При цьому суд звертає увагу, що статтею 57 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про відпустки» особи, винні в порушенні законодавства про відпустки, несуть відповідальність згідно з законодавством. Статтею 29 Закону України «Про відпустки» передбачено, що спори, які виникають щодо надання відпусток, розглядаються в порядку, встановленому законодавством про працю.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну службу» у разі порушення наданих цим Законом прав або виникнення перешкод у реалізації таких прав державний службовець у місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про це, може подати керівнику державної служби скаргу із зазначенням фактів порушення його прав або перешкод у їх реалізації.

У скарзі державний службовець може вимагати від керівника державної служби утворення комісії для перевірки викладених у скарзі фактів.

В постанові від 02 жовтня 2019 року справі № 816/350/16 (провадження № К/9901/7785/18) Верховний Суд, переглядаючи судові рішення у подібних правовідносинах, надавав оцінку доводам позивача щодо написання заяви про звільнення під психологічним тиском та дійшов висновку, що на підтвердження вказаних обставин позивачем має бути надано належні та допустимі докази, зокрема заяви до вищестоящого органу, органів внутрішніх справ, прокуратури, органів внутрішньої безпеки тощо.

Таким чином, позивачем не надано, а судом не здобуто беззаперечних доказів (у тому числі показів свідків), що ОСОБА_1 написав заяву про звільнення під психологічним тиском начальника Державної екологічної інспекції у Тернопільській області та не міг подати цю заяву зранку 13 липня 2020 року. Доказів, які б свідчили про протилежне матеріали справи не містять.

Суд також бере до уваги висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 14 червня 2021 року № 6547/21-34 про неможливість встановити час написання заяви від 25 червня 2020 року про надання відпустки та заяви про звільнення від 13 липня 2020 року (т.1, а.с. 170-173).

Оскільки матеріали справи не містять доказів здійснення на ОСОБА_1 тиску, погроз, примушування начальником Державної екологічної інспекції у Тернопільській області щодо написання позивачем заяви про звільнення, то суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Як зазначено у ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на висновки суду по суті спору, понесені позивача судові витрати, відповідно до вимог статті 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекція у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу-відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 вересня 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач: Державна екологічна інспекція у Тернопільській області (місцезнаходження: вул. Шашкевича, 3, м. Тернопіль, 46008, ).

Головуючий суддя Баранюк А.З.