Справа № 400/7091/21
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2021-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2021 р. № 400/7091/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами позовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ з особливостями, передбаченими статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідача:приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича, вул. Садова, 1, офіс. 307, м. Миколаїв, 54001,
про:визнання дій протиправними; визнання протиправними та скасування постанов від 10.08.2021 ВП № 66442842,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом, що містив вимоги:

визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича щодо визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження та стягнення з боржника основної суми винагороди під час примусового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.05.2011 у справі № 2-1322/11 за позовом ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно;

визнати протиправними та скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича (надалі відповідач) від 10.08.2021 у ВП № 66442842 про стягнення з боржника основної винагороди та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказала, що у відповідача не було підстав для винесення вказаних постанов.

Ухвалою про відкриття провадження у справі суд встановив відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву (з доказами на його підтвердження та доказами його надіслання (надання) позивачу та для подання належним чином засвідчених копій усіх документів, що підтверджують правомірність оскаржених позивачем постанов 29.09.2021.

28.09.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву. Зазначені судом в ухвалі про відкриття провадження у справі документи відповідач не подав.

Згідно з частиною третьою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

Пунктом 2 частини четвертої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Відповідач не виконав зазначеного процесуального обов`язку, в зв`язку з чим суд дійшов висновку про те, що відзив не був поданий у встановлений судом строк, тому справу було вирішено за наявними матеріалами (частина шоста статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України).

На підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу в порядку письмового провадження.

Як встановлено судом, 10.08.2021 відповідач виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 66442842 з виконання виконавчого листа № 2-1322/11, виданого 08.02.2012 Центральним районним судом м. Миколаєва, про звернення стягнення на предмет іпотеки нежитлову будівлю, що знаходиться в АДРЕСА_2 , належну ОСОБА_2 на праві власності, за оціночною ціною, встановленою сторонами в іпотечному договорі в 1 785 400 грн, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором № 6207К13 від 23.07.2007 в сумі 1 218 132 грн (арк. 26).

Доводів щодо незаконності цієї постанови адміністративний позов не містить.

Згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження, його сторонами є: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ДЕРЖАВНИЙ ЕКСПОРТНО-ІМПОРТНИЙ БАНК УКРАЇНИ» (стягувач), ОСОБА_1 (боржник).

Одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження відповідач виніс постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 121 813,20 грн (10% від вказаної у виконавчому документі суми зобов`язання за кредитним договором) і постанову про розмір витрат виконавчого провадження, якою визначив для боржника суму 369 грн (надалі Постанова 1 і Постанова 2, відповідно, арк. 27, 28).

У позові ОСОБА_1 , зокрема, зазначила, що у відповідача були відсутні правові підстави для винесення Постанови 1, оскільки основна винагорода приватного виконавця, на думку позивача, є санкцією за відмову від добровільного виконання судового рішення, її сума обчислена від вартості майна «… визначеного невідомим шляхом …». Позивач зазначила, що вона не відмовлялась від добровільного виконання і не могла виконати рішення добровільно, оскільки майно підлягає реалізації на прилюдних торгах; позивач як правонаступник майнового поручителя несе відповідальність виключно в межах вартості предмета іпотеки, незалежно від загальної суми заборгованості боржника перед банком; не було визначено вартість іпотечного майна; стягнення суми основної винагороди має відбуватись виключно за рахунок предмета іпотеки, а не за рахунок іншого майна боржника.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Доводи позивача, що ґрунтуються на рішенні Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.11.2020 у справі № 400/1442/20, суд відхилив.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною сьомої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Вказаним вище рішенням не були встановлені обставини, пов`язані з відкриттям відповідачем виконавчого провадження ВП № 66442842, а правова оцінка, що була надана судом (справа № 400/1442/20) діям та рішенням державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), при розгляді цієї справи не може бути врахована.

Згідно зі статтею 31 Закону України від 02.06.2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (надалі Закон № 1403), за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:

1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;

2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

08.09.2016 постановою № 643 Кабінет Міністрів України затвердив «Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця», у пункті 19 якого вказано, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Згідно зі статтею 45 Закону № 1404, розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості:

1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій;

2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача;

3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів);

4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Частиною сьомою статті 51 Закону № 1404 встановлено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку», а у частині пятій цієї ж статті вказано, що за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються відрахування, передбачені пунктами 1 і 2 частини першої статті 45 цього Закону, після чого кошти перераховуються заставодержателю та стягується виконавчий збір.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 03.06.2021 у справі № 640/17826/20 Верховний Суд, зокрема, зазначив: « … аналіз положення статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» свідчить про те, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди і винесення постанови про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження. Водночас право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця. Сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа. З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що відповідно до спірної постанови відповідачем здійснено лише розрахунок основної винагороди від суми стягнення … а у разі здійснення приватним виконавцем фактичного стягнення заборгованості, основна винагорода має бути стягнута з дотриманням пропорційності відповідно до стягнутого боргу. У зв`язку з цим не заслуговують на увагу аргументи щодо неправильного розрахунку суми винагороди яка підлягає стягненню з боржника у виконавчому провадженні, оскільки в даному випадку така сума не є остаточною …».

Суд визнав такими, що ґрунтуються на нормах Закону № 1404 та Закону № 1403, доводи позивача про те, що фактичне стягнення основної винагороди, визначення її суми, а також того, за рахунок яких коштів здійснюватиметься стягнення, залежать від результатів дій відповідача з виконання рішення.

Проте, винесення постанови про стягнення основної винагороди одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження було обов`язком відповідача, тому підстави для скасування Постанови 1 і для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

В якості правового обґрунтування для винесення Постанови 2 відповідач вказав статтю 42 Закону № 1404 та пункт 2 розділу VI затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 «Інструкції з організації примусового виконання рішень» (надалі Інструкція).

У статті 42 Закону № 1404 вказано, що кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

«Види та розміри витрат виконавчого провадження» були встановлені наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2830/5, і в цьому наказі витрати виконавчого провадження не розподіляються на мінімальні та додаткові.

При цьому, абзацами першим та другим пункту 2 розділу VІ Інструкції встановлено, що витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Пунктом 1 частини другої статті 18 Закону № 1404 на виконавця покладений обов`язок здійснення заходів примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 42 Закону № 1404 не передбачено винесення виконавцем постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження. Як вказано вище, цією нормою виконавцю надано право на винесення, на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум/повернення виконавчого документа стягувачу/закінчення виконавчого провадження/, постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

Частиною третьою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що прийнята відповідачем Постанова 2 не відповідає вимогам Закону № 1404, тому має бути визнана протиправною та скасована.

Визнанням протиправною та скасуванням Постанови 2 суд надав оцінку діям відповідача щодо визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження, тому позовні вимоги про визнання протиправними цих дій задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Загальна сума, вказана у спірних Постановах, - 122 182,20 грн; сплачена позивачем сума судового збору 1 221,82 грн. Сума 369 грн (Постанова 2) дорівнює 0,3% від суми 122 182,20 грн. Відповідно, стягненню з відповідача на користь позивача, згідно з положеннями статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає сума 3,66 грн (0,3% від 1 221,82 грн).

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241 - 246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича від 10.08.2021 ВП № 66442842 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

3. В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича (вул. Садова, 1, офіс. 307, м. Миколаїв, 54001, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 3,66 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Птичкіна