Справа № 140/2998/21
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2021-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 140/2998/21 пров. № А/857/14838/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 червня 2021 року, ухвалене суддею Смокович В.І. у м.Луцьку Волинської області о 12:57, повний текст якого складений 29 червня 2021 року, у справі №140/2998/20 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення про застосування фінансових санкцій, -

ВСТАНОВИВ:

24 березня 2021 року позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача - Головного управління ДПС у Волинській області, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення про застосування фінансових санкцій від 30 грудня 2020 року №000374.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24 червня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 30 грудня 2020 року №000374 про застосування фінансових санкцій в частині застосування штрафних санкцій на суму 6800,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Також рішенням здійснено розподіл понесених позивачем судових витрат. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір в сумі 367,52 грн та витрати на правову допомогу в сумі 5000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, сторони оскаржили його в апеляційному порядку. Вважають, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційних скаргах.

Позивач просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Аргументи позивача зводяться до того, що доводи контролюючого органу щодо міцності реалізованого алкогольного напою 35%, а не 30%, як стверджує позивач, не підтверджуються жодними письмовими доказами, відтак висновки про реалізацію алкогольного напою за ціною, нижчою за встановлені мінімальні роздрібні, на думку позивача, є необгрунтованими.

Крім того, позивач в апеляційній скарзі просить стягнути понесені ним судові витрати в суді апеляційної інстанції на загальну суму 7362 грн, з них 1362,00 на судовий збір та 6000,00 грн витрати на професійну правову допомогу.

Відповідач в апеляційній скарзі заявляє вимоги про скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що фактичною перевіркою суб`єкта господарювання встановлено порушення позивачем ст.15-3 Закону №481/95-ВР та ст. 17 цього Закону передбачена відповідальність за таке порушення у вигляді штрафу в розмірі 6800 грн. Вказує, що на момент проведення перевірки 25.08.2020 ФОП ОСОБА_1 не був зареєстрований як об`єкт господарювання громадського харчування. Крім того, згідно інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 25.08.2020 (день проведення перевірки) та на 05.10.2020 (день попереднього розгляду матеріалів Комісією) у відомостях про фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 в даних про види економічної діяльності код КВЕД «56.10: діяльність ресторанів» також відсутній.

Водночас відповідач не погоджується із здійсненим судом розподілом понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу, вказуючи на те, що стягнутий судовим рішенням розмір судових витрат є завищеним та необґрунтованим.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги позивача слід відмовити, а апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 25 вересня 2000 року зареєстрований як фізична особа - підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця (а.с. 8).

Відповідно до наказу від 20 серпня 2020 року №1530 «Про проведення фактичної перевірки» (а.с.38) та згідно направлень від 20 серпня 2020 року №364 та №365 (а.с. 39-40) посадовими особами Головного управління ДПС у Волинській області проведена фактична перевірка в магазині-кафе, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює торгівельну діяльність позивач.

В ході проведення фактичної перевірки з питань додержання суб`єктом господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами і пальним, встановлено порушення позивачем вимог статі 15-3 Закону №481/95-ВР та постанови №957, про що складено акт від 26 серпня 2020 року №03/142/32-05/ НОМЕР_1 (а.с.34-37).

На підставі згаданого акту перевірки Головним управлінням ДПС у Волинській області винесено рішення про застосування фінансових санкцій від 30 грудня 2020 року №000374, яким до позивача застосовано фінансові санкції у вигляді штрафу в сумі 16800,00 грн (а.с. 22-23, 45-46).

Рішення про застосування фінансових санкцій скероване на адресу позивача листом від 30 грудня 2020 року №114/ФОП/03-20-09-05-15 із рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та вручено адресату 11 січня 2021 року (а.с. 43-44).

Позивач, вважаючи рішення Головного управління ДПС у Волинській області про застосування фінасових санкцій від 30 грудня 2020 року №000374 протиправним, звернувся до суду з вимогою про його скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктом 19-1.1.16 пункту 19-1.1 статті 19-1 Податкового кодексу України визначено, що контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу: здійснюють заходи щодо запобігання та виявлення порушень законодавства у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального.

Контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки (п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України).

Згідно пп.75.1.3 п.75.1ст.75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Згідно п.80.5 ПК України допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із ст.81 цього Кодексу.

За вимогами п.80.7 ПК України, фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.

Строки проведення фактичної перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу. Порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено ст.86 цього Кодексу.

Відповідно до підпунктом 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України (на підставі якого було призначено перевірку) фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки зокрема: у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.

Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

При цьому, здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального є самостійною обставиною з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання за умови дотримання процедурних питань (прийняття наказу, вручення наказу, направлень, пред`явлення службових посвідчень) та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства.

Таким чином, достатньо факту покладення на контролюючий орган здійснення контролю за дотриманням норм законодавства у відповідній сфері правовідносин (виробництва і обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 05.11.2018 у справі №К/9901/13259/181, від 20.03.2018 року справі №820/4766/17.

Щодо правомірності прийняття оскаржуваного рішення суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Так, зі змісту акту перевірки слідує, що в ході перевірки виявлено порушення позивачем вимог статі 15-3 Закону №481/95-ВР та Постанови №957, у зв`язку із чим рішенням про застосування фінансових санкцій від 30 грудня 2020 року №000374 до позивача застосовано фінансові санкції в загальній сумі 16800,00 грн, а саме: 6800,00 грн - за продаж алкогольних напоїв для споживання на місці суб`єктом господарювання, що не має статусу суб`єкта господарювання громадського харчування, та 10000,00 грн - за роздрібну торгівлю алкогольним напоями за цінами, нижчими за встановлені мінімальні ціни на такі напої.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України, є Закон України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» № 481/95-ВР від 19.12.1995 (далі - Закон №481/95-ВР).

Контроль за дотриманням норм цього Закону здійснюють органи, які видають ліцензії, а також інші органи в межах компетенції, визначеної законами України (ч.1 ст.16 Закону №481/95-ВР).

Так, за визначеннями, наведеними у статті 1 Закону № 481/95-ВР, місце торгівлі - місце реалізації товарів, у тому числі на розлив, в одному торговому приміщенні (будівлі) за місцем його фактичного розташування, для тютюнових виробів та пива - без обмеження площі, для алкогольних напоїв, крім пива, - торговельною площею не менше 20 кв. метрів, обладнане реєстраторами розрахункових операцій та/або програмними реєстраторами розрахункових операцій (незалежно від їх кількості) або де є книги обліку розрахункових операцій (незалежно від їх кількості), в яких фіксується виручка від продажу алкогольних напоїв та тютюнових виробів незалежно від того, чи оформляється через них продаж інших товарів.

За приписами п. 11 частини першої статті 15-3 Закону № 481/95-ВР забороняється продаж пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових та тютюнових виробів у невизначених для цього місцях торгівлі.

За нормами частини шостої статті 15-3 Закону № 481/95 продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці дозволяється тільки суб`єктам господарювання громадського харчування та спеціалізованим відділам, що мають статус суб`єктів господарювання громадського харчування, підприємств з універсальним асортиментом товарів.

Частиною другою статті 17 Закону № 481/95-ВР встановлено, що за порушення норм цього Закону до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів, зокрема, за порушення вимог статті 15-3 цього Закону у розмірі 6800 гривень.

З системного аналізу статей 15-3 та 17 Закону № 481/95 слідує, що до суб`єкта господарювання, що не має статусу суб`єкта господарювання громадського харчування, підприємства з універсальним асортиментом товарів, можуть застосовуватися фінансові санкції за порушення статті 15-3 тільки у разі продажу алкогольних напоїв на розлив саме з метою споживання на місці.

На звернення ГУ ДПС у Волинській області від 22 вересня 2020 року №22350/10/03-20-32-05-15 щодо відповідності магазину-кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вимогам закладу громадського харчування та щодо реєстрації суб`єкта господарювання ОСОБА_1 суб`єктом господарювання громадського харчування, ГУ Держпродспоживслужба у Волинській області листом від 25 вересня 2020 року №02.02-09 повідомила, що у Державному реєстрі потужностей операторів ринку Волинської області суб`єкт господар.вання ФОП ОСОБА_1 за адресою потужності: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 зареєстрований 28 вересня 2020 року за видом діяльності - діяльність закладів громадського харчування за категоріями: стаціонарна потужність (кафе); роздрібна торгівля харчовими продуктами (а.с. 42).

Як слідує із змісту акту фактичної перевірки, посадовими особами відповідача встановлено факт продажу алкогольних напоїв на розлив, а саме: за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює торгівельну діяльність ФОП ОСОБА_1 , згідно чека №4148 було придбано на розлив для споживання на місці 0,5 л пива «Львівське світле розливне» за ціною 16,00 грн та 1 пляшка пива 0,5 л «Свіжий розлив» за ціною 21,00 грн, на загальну суму 37,00 грн, проте у даному випадку відсутня друга ознака, яка має визначальне значення для кваліфікації порушення, закріпленого в статті 15-3 Закону № 481/95 - споживання таких напоїв на місці.

Відповідачем не надано доказів того, що продаж алкогольних напоїв на розлив здійснювався у приміщенні магазину-кафе, в якому наявні будь-які спеціально обладнані місця для споживання алкогольних напоїв одразу після їх придбання (столи, стільці), а також наявність посуду, в якому неможливо придбати такі напої «на виніс».

Отже, в даному випадку мав місце продаж алкогольних напоїв на розлив, який є різновидом роздрібної торгівлі, а не продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці.

Разом з тим, наявність відповідної ліцензії на дату проведення перевірки відповідачем не заперечується.

Поясненнями продавця також підтверджується лише факт продажу позивачем пива на розлив.

Таким чином, оскільки судом не встановлено факту продажу позивачем пива на розлив саме для споживання на місці, а матеріалами справи, зокрема, актом перевірки, підтверджується право позивача на здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями (пивом), суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування до ФОП ОСОБА_1 фінансових санкцій відповідно до ч.2 ст. 17 Закону № 481/95 у вигляді штрафу у розмірі 6800 грн, що має наслідком скасування рішення суб`єкта владних повноважень у цій частині.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 28 серпня 2018 року у справі № 806/1285/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 820/1335/17.

Тобто позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 30 грудня 2020 року №000374 в частині визначення штрафу в розмірі 6800,00 грн за продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці суб`єктом господарювання, що не має статусу суб`єкта господарювання громадського харчування, є підставними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Щодо встановлення правомірності застосування до позивача фінансової санкції за порушення - роздрібну торгівлю алкогольними напоями за цінами, нижчими за встановлені мінімальні роздрібні ціни на такі напої, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 481/95-ВР, мінімальні роздрібні ціни на алкогольні напої - ціни, які визначаються виходячи з мінімальних оптово-відпускних цін на цю продукцію та торговельної надбавки.

Частиною 10 статті 18 Закону №481/95-ВР визначено, що право встановлювати мінімальні оптово-відпускні та роздрібні ціни на алкогольні напої надано Кабінету Міністрів України.

На виконання положень частини 10 статті 18 Закону № 481/95-ВР Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30 жовтня 2008 року № 957 «Про встановлення розміру мінімальних оптово-відпускних і роздрібних цін на окремі види алкогольних напоїв» (далі - Постанова КМУ № 957).

Відповідно до постанови КМУ № 957 мінімальна ціна за 1 літр 100-відсоткового спирту, що застосовується для горілки та лікеро-горілчаних виробів, складає 447,00 грн, отже мінімальна ціна за 0,5 л алкогольного напою міцністю 35% складає 78,20 грн (447,00 грн (мінімальна роздрібна ціна за за 1 літр 100-відсоткового спирту, що застосовується для горілки та лікеро-горілчані виробів) х 35 (міцність за об`ємом у відсотках) х 0,5 (місткість тари у літрах) : 100%).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 481/95-ВР за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

За приписами абзацу 13 частини другої статті 17 Закону № 481/95-ВР до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової або роздрібної торгівлі коньяком, алкогольними напоями, горілкою, лікеро-горілчаними виробами та вином за цінами, нижчими за встановлені мінімальні оптово-відпускні або роздрібні ціни на такі напої - 100 відсотків вартості отриманої партії товару, розрахованої виходячи з мінімальних оптово-відпускних або роздрібних цін, але не менше 10 000 гривень.

Надаючи оцінку обставинам справи в частині допущення позивачем вищезазначеного порушення, суд першої інстанції керувався тим, що податковим органом встановлено факт реалізації споживачеві 27.10.2019 (згідно чека №3589) та 03.01.2020 (згідно чека №3763) по одній пляшці настоянки «Статус шоколад» за ціною 75,00 грн за пляшку, яка є нижчою за встановлені мінімальні роздрібні ціни на такі алкогольні напої Постановою КМУ № 957.

Наведене також підтверджується поясненнями продавця ОСОБА_2 , відібраними посадовими особами контролюючого органу в ході проведення перевірки.

Позивач вважає непідтвердженими доводи відповідача щодо міцності реалізованого алкогольного напою 35%, вказуючи на належну міцність такого напою 30%, однак жодних доказів на стростування доводів контролюючого органу позивач не надає.

Натомість відповідачем до матеріалів справи долучено фотокопію пляшки настоянки «Статус шоколад», інформація, нанесена на етикетку пляшки, якої містить чітке зазначення міцності напою 35% спирту.

Доводів, які б спростовували факт вчинення позивачем вказаного порушення податкового законодавства чи які б доводили безпідставність висновків податкового органу щодо вчинення такого порушення, апеляційна скарга, подана позивачем, не містить.

З огляду на наведене, позовні вимоги щодо скасування оскаржуваного рішення в цій частині задоволенню не підлягають.

Наведені обставини враховані судом першої інстанції при перевірці законності та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 КАС України.

У справі, що розглядається, з огляду на доводи апеляційної скарги, поданої відповідачем, також підлягає дослідженню питання щодо наявності підстав стягнення витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, у задоволеному судом першої інстанції розмірі.

Частинами першою статті 143 КАС України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Частиною першою статті 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

У разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 9 вказаної статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині 3 статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шостастатті 134 КАС України).

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат відповідно до вимог частини сьомої цієї статті покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виснував, що витрати позивача на правову допомогу підлягають стягненню з суб`єкта владних повноважень (бюджетних асигувань), що виступав відповідачем у справі Головного управління ДПС у Волинській області, частково - в розмірі 5000 грн.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19, 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат підлягає оцінці кожен окремий доказ надання правової допомоги та у їх сукупності співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката, а також заперечення суб`єкта владних повноважень щодо обґрунтованості їх розміру.

З матеріалів справи слідує, що позивачем клопотання про стягнення понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 16000,00 грн було заявлено у позовній заяві з одночасним наданням доказів, що вказує на дотриманням заявником порядку та строків, визначених ч.7 ст.139 КАС України для звернення із такою заявою.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано: договір про надання правничої допомоги від 15 січня 2021 року №15/01/21, акт приймання-передачі наданих послуг від 19 березня 2021 року до вказаного договору (послуги на 10000 грн), попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правову допомогу, прибутковий касовий ордер від 19 березня 2021 року №3 (на суму 10000 грн) (а.с. 11-14).

Вказані докази дозволяють ідентифікувати понесені позивачем витрати в розмірі 10000 грн як такі, що сплачені за надання правничої допомоги у даній справі.

Згідно доводів відповідача, викладених у апеляційній скарзі, задоволений судом до стягнення розмір понесених витрат 5000 грн є неспівмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Судом першої інстанції, стягнувши з бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача понесені витрати в розмірі 5000,00 грн, враховано, що дана справа є незначної складності, складання адвокатом в рамках даної адміністративної справи документів не потребує значного часу, такі послуги не є послугами значного обсягу.

Відповідачем було висловлено свої міркування щодо обґрунтованості заявленого позивачем клопотання про розподіл судових витрат у судовому засіданні в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що при визначенні суми відшкодування суд враховує критерії реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставістатті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Так, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зістаттею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.

Суд апеляційної інстанції вважає задоволений до стягнення розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу з огляду на ціну позову надмірним та таким, що не відповідає критерію розумності та співмірності до задоволених позовних вимог.

Згідно з п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст.317 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до переконання про наявність підстав для зміни рішення суду першої в частині вирішення питання розподілу судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу.

Крім того, позивачем вимоги про розподіл судових витрат, понесених позивачем на сплату судового збору та на професійну правову допомогу, заявлено також в апеляційній скарзі.

Питання розподілу судових витрат регламентоване статтею 139 КАС України, частина 6 якої вказує, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративну справу на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати, понесені позивачем на сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1362,00 грн розподілу не підлягають з огляду результат вирішення цієї апеляційної скарги та виходячи з вимог ст.139 КАС України.

На підтвердження понесення витрат в суді апеляційної інстанції на професійну правову допомогу до апеляційної скарги долучено: договір про надання правничої допомоги від 22 липня 2021 року №22/07/21, додаток №1 до договору, акт приймання-передачі наданих послуг від 05 серпня 2021 року до вказаного договору (послуги на 6000 грн), прибутковий касовий ордер від 05 серпня 2021 року №15 (на суму 6000 грн).

Надані докази кореспондуються між собою та дозволяють ідентифікувати понесені позивачем витрати як такі, що сплачені за надання правничої допомоги у даній справі.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткове задоволення клопотання про розподіл судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, з огляду на наступне.

Так, сторонами договору про надання правової допомоги №22/07/21 обумовлено ціну за надані послуги. Відповідно до пункту 3.1 згаданого договору за правову допомогу замовник (позивач) сплачує адвокату винагороду (гонорар) в розмірі, визначеному додатком №1 до цього договору, але не менше, ніж 1500 грн за 1 год.

Згідно Додатку до Договору адвокатом надано послугу підготовка апеляційної скарги на рішення Волинського окружного адміністративного суду. Така ж послуга зазначена у акті приймання-передачі наданих послуг.

Наведене шляхом простих математичних розрахунків дозволяє суду дійти висновків, що на написання апеляційної скарги позивачу загальним об`ємом 4 арк. спеціалістом у галузі права затрачено 4 год. (6000 грн: 1500 грн/год = 4 год). Слід також зазначити, що доводи апеляційної скарги є дублюванням доводів позовної заяви у відповідній частині, що свідчить про те, що написання апеляційної скарги не вимагало значних затрат часу, а відтак заявлений до стягнення розмір понесених судових витрат, на переконання суду апеляційної інстанції, є завищеним.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановленні статтею 309 КАС України.

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області задовольнити частково, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 червня 2021 року в частині суми стягнення витрат на оплату правничої допомоги адвоката в суді першої інстанції - змінити, зазначивши суму витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню з Головного управління ДПС у Волинській області на користь ОСОБА_1 , - 1000 (одна тисяча) гривень 00 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп. сплаченого судового збору та 1000 (одна тисяча) грн 00 коп. витрат, понесених в суді апеляційної інстанції на професійну правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний