Справа № 440/5337/21
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2021-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/5337/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бойка С.С., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Миргородської міської ради Полтавської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

26 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Миргородської міської ради Полтавської області про визнання протиправним та скасування рішення сесії восьмого скликання І засідання №47 від 16.01.2021, зобов`язання повторно розглянути заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, громадських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що за результатами розгляду відповідачем його заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою в порядку статті 118 Земельного кодексу України одержав відмову, мотиви якої не узгоджуються з положеннями Земельного кодексу України. Позивач вказує на те, що відповідно до Генерального плану м. Миргорода Полтавської області та ДЗК земельна ділянка, яку позивач просить надати у приватну власність, знаходиться в межах зони житлової забудови, у графічних матеріалах відсутні відомості про віднесення земельної ділянки по АДРЕСА_1 до земельних ділянок скверів і міських парків.

Ухвалою суду від 31.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників сторін у судове засідання.

17.06.2021 судом отримано відзив на позов, у якому відповідач заперечував проти позовних вимог з тих мотивів, що місце розташування обраної позивачем для відведення земельної ділянки після завершення процедури зміни її цільового призначення, визначеного рішеннями Миргородської міської ради від 21 лютого 2020 року № 43 та від 10 липня 2020 року № 152, суперечитиме вимогам земельного законодавства. Пояснив, що вищевказаними рішеннями Миргородської сільської ради земельні ділянки (у тому числі й обрана позивачем до відведення) підлягають інвентаризації та віднесенню до земельних ділянок комунальної власності рекреаційного, а не сільськогосподарського призначення. Наразі триває ініційована відповідачем процедура розробки відповідної документації із землеустрою.

Справу за вказаним позовом розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини четвертої статті 229 вказаного Кодексу.

Дослідивши матеріали позовної заяви, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що 07.04.2020 до Миргородської міської ради Полтавської області звернувся позивач із заявою, у якій просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (межує з північною частиною земельної ділянки кадастровий номер :50:059:0124, навпроти будинків АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з метою оформлення права власності на земельну ділянку, орієнтовний розмір 1000 кв. м.

Рішенням 56 сесії 7 скликання Миргородської міської ради від 09.06.2020 "Про відмову громадянам у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" вирішено відмовити ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , напроти будинків АДРЕСА_2 , у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта прийнятому нормативно-правовому акту - рішенню тридцять третьої сесії Миргородської міської ради п`ятого скликання від 04.06.2009, відповідно до якого земельна ділянка знаходиться в зоні перспективного розвитку для будівництва лікувально-оздоровчих та рекреаційних закладів.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28.09.2020, яке набрало законної сили 29.10.2020, у справі №440/3558/20 скасовано рішення Миргородської міської ради Полтавської області від 09.06.2020 №121 "Про відмову громадянам у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" у частині відмови ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 (напроти буд. АДРЕСА_2), зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 (напроти буд. АДРЕСА_2), з урахуванням висновків суду.

На виконання вимог вищевказаних судових актів та за повторною заявою позивача відповідач здійснив повторний розгляд звернення позивача від 16.01.2021 та ухвалив рішення №47 від 16.01.2021 "Про відмову громадянам у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок", пунктом 2 якого відмовив позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з метою оформлення права власності на земельну ділянку, орієнтовний розмір 1000 кв.м у зв`язку з тим, що бажана позивачем земельна ділянка включена до переліку проведення інвентаризації земельних ділянок, скверів і міських парків та внесення до ДЗК відомостей про земельні ділянки комунальної власності рекреаційного призначення /а.с. 22/.

Позивач, не погоджуючись із зазначеним рішенням, звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Завданням адміністративного судочинства, згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Рішенням 52 сесії 7 скликання Миргородської міської ради від 21 лютого 2020 року № 43, з урахуванням змін, внесених рішенням 57 сесії 7 скликання Миргородської міської ради від 10 липня 2020 року № 152, ухвалено провести інвентаризацію несформованих земельних ділянок згідно переліку та доручити відділу ЖКГ Миргородської міської ради виготовити технічну документацію із землеустрою щодо таких земельних ділянок, а також подати її на затвердження.

Як зазначає відповідач, обрана позивачем для відведення земельна ділянка належить до земельних ділянок, що підлягають інвентаризації та подальшому включенню до земель комунальної власності рекреаційного призначення, що є достатньою підставою для відмови у передачі її у власність позивача.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III, а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Згідно з частиною другою статті 4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до приписів статті 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до частин першої - третьої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (ч. 3 ст. 116 ЗК України).

Статті 121 ЗК України передбачає норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

ОСОБА_2 є громадянкою України, а відтак має право на набуття права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами України визначено у статті 118 ЗК України.

Статтею 118 ЗК України визначено підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, повноважені розглядати ці питання.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 ст. 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з ч. 9 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

З наведених положень випливає, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких, визначені статтею 118 Земельного кодексу України, органи приймають одне з відповідних рішень.

Земельний кодекс України визначає вичерпний перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, при цьому зобов`язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Аналіз положень статті 79-1 Земельного кодексу України дає підстави вважати, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є невід`ємною частиною процедури формування земельної ділянки.

Такий висновок також узгоджується з положеннями статті 50 Закону України "Про землеустрій", відповідно до якої проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Так, позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель житлової забудови комунальної власності у власність.

Пунктом 2 рішення №47 від 16.01.2021 "Про відмову громадянам у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" відповідач відмовив позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (навпроти АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з метою оформлення права власності на земельну ділянку, орієнтовний розмір 0,1000 га у зв`язку з тим, що бажана позивачем земельна ділянка включена до переліку проведення інвентаризації земельних ділянок, скверів і міських парків та внесення до ДЗК відомостей про земельні ділянки комунальної власності рекреаційного призначення /а.с. 22/.

Вказані доводи суд вважає такими, що суперечать чинному земельному законодавству, оскільки згідно з ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Цільове призначення є однією із базових характеристик будь-якої земельної ділянки, яка визначає її правовий режим.

Судом встановлено, що як станом на дату прийняття спірного рішення, так і на дату розгляду справи судом завершення процедури інвентаризації та включення спірної земельної ділянки до земель комунальної власності рекреаційного призначення у встановленому законом порядку не відбулось, що підтверджується відомостями публічної кадастрової карти України.

Відтак, викладені у спірному рішенні мотиви відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою не узгоджуються зі змістом статті 118 Земельного кодексу України, оскільки суперечать фактичним обставинам, що підтверджується відомостями публічної кадастрової карти України.

Як зазначалось вище, підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Надаючи правову оцінку спірному рішенню, судом встановлено, що в ньому відсутні посилання на підстави, визначені статтею 118 Земельного кодексу України

Слід зауважити, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення органом місцевого самоврядування конкретних підстав їх прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів їх прийняття. Недотримання законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії зумовлює його протиправність.

За викладених обставин суд визнає вищевказане рішення таким, що прийнято не на підставі, не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України та необґрунтовано.

Відхиляючи доводи відповідача про те, що передача у власність позивачу обраної ним для відведення земельної ділянки з урахуванням її поточного цільового призначення суперечитиме інтересам Миргородської територіальної громади (після завершення процедури інвентаризації земельних ділянок та надання їм статусу земельних ділянок рекреаційного призначення), суд виходить з такого.

Передача земельних ділянок в користування передбачає проходження певної процедури з виготовлення проекту землеустрою (або технічної документації у разі надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення), його погодження компетентними органами тощо, що в подальшому є підставою для прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування з цього питання (стаття 123 Земельного кодексу України). Водночас згідно із приписами статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. При цьому документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені у статті 126 Земельного кодексу України.

Аналіз положень статей 116, 118 Земельного кодексу України дає підстави стверджувати, що правові наслідки отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є тотожними наслідкам передачі вказаної земельної ділянки у власність, що фактично вказує про відсутність обтяжень земельної ділянки у такому випадку.

Відповідачем не надано доказів, які б підтверджували існування об`єктивних перешкод для надання ініціатору звернення дозволу на розробку проекту землеустрою щодо обраної ним для відведення земельної ділянки.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч вимог даної статті, відповідач не надав суду належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів на підтвердження правомірності спірного рішення.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.

З метою ефективного, всебічного та повного захисту порушених прав позивача судом визнано за можливе скористатись правом, наданим частиною другою статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України, та вийти за межі позовних вимог, зобов`язавши відповідача за результатами розгляду звернення позивача прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 11, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Миргородської міської ради Полтавської області (вул. Незалежності, 17, м. Миргород, Полтавська область, 37600, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення четвертої сесії восьмого скликання І засідання №47 від 16.01.2021"Про відмову громадянам у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" у частині відмови ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 (напроти буд. АДРЕСА_2).

Зобов`язати Миргородську міську раду Полтавської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 (напроти буд. АДРЕСА_2), з урахуванням висновків суду.

Стягнути з Миргородської міської ради Полтавської області (вул. Незалежності, 17, м. Миргород, Полтавська область, 37600, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , рнокпп НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.С. Бойко