Справа № 420/11845/21
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2021-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі відповідач-1, ГУ ПФУ в Одеській області), Пенсійного фонду України (далі відповідач-2, ПФУ) про:

- визнання протиправною відмову відповідача-1, викладену в листі від 25.05.2021 року №8270-7447/Д-02/8-1500/21, щодо нарахування позивачу заборгованості за період з 06.12.2018 року по 19.03.2021 року за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 35104,54 грн. з урахуванням загального індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми;

- зобов`язання відповідача-1 здійснити нарахування позивачу заборгованості за вказаний період у розмірі 35104,54 грн., з урахуванням загального індексу інфляції в розмірі 5119,97 грн. та трьох відсотків річних від простроченої суми в розмірі 2406,35 грн.;

- зобов`язання відповідача-2 виплатити нараховану відповідачем-1 заборгованість за період з 06.12.2018 року по 19.03.2021 року за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 35104,54 грн. з урахуванням загального індексу інфляції 5119,97 грн. та трьох відсотків річних від простроченої суми 2406,35 грн.

Позивач обґрунтовує позов тим, що Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2018 року по справі №815/2989/18-а фактично зобов`язано Управління здійснити нарахування та доплату до належного розміру пенсії за період з 20.12.2016 року по 31.12.2017 року. На виконання вказаної постанови відповідачем здійснено нарахування суми недоотриманої пенсії з 20.12.2016 року по 31.12.2017 року в розмірі 35104,54 грн., відповідно до розрахунку від 26.12.2018 року. При цьому претензії до правильності нарахування цієї суми недоотриманої пенсії у позивача відсутні. Таким чином, в Управління з 06.12.2018 р. виникло грошове зобов`язання в розмірі 35104,54 грн. перед позивачем з виплати пенсії, що підтверджується відповідним судовим рішенням, яке набрало законної сили, яким зобов`язано здійснити перерахунок і виплатити недоплачену пенсію. Однак, виплату нарахованої недоотриманої пенсії в розмірі 35104,54 ґрн. відповідачем здійснено 19.03.2021 року, що свідчить про порушення Управлінням грошового зобов`язання з виплати пенсії, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді зобов`язання до виплати Управління інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України. ОСОБА_1 звернувся до відповідача з письмовою вимогою про сплату інфляційних втрат і трьох процентів річних внаслідок прострочення грошового зобов`язання, нарахованого на підставі судового рішення по справі №815/2989/18-а, однак останнім листом №8270-7447/Д-02/8-1500/21 від 25.05.2021 року відмовлено у таких вимогах, оскільки відсутні правові підстави для здійснення такої виплати з тієї причини, що грошові зобов`язання, за які встановлено відповідальність відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, передбачають договірні правовідносини. Оскільки ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивач просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник ГУ ПФУ в Одеській області надав до суду письмовий відзив, який мотивований тим, що на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2018 по справі №815/2989/18, Головним управлінням 26.12.2018 року здійснено перерахунок пенсії, та нарахована доплата пенсії в сумі 35104,54 грн. зарахована на поточний рахунок Позивача. Таким чином, покладені судом зобов`язання виконані в повному обсязі, в порядку, встановленому чинним законодавством, та в межах повноважень, покладених на Головне управління. Враховуючи викладені обставини та положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-ІІІ, Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, позивач не має права на отримання компенсації втрати частини доходів, оскільки відсутня обов`язкова умова, зокрема, утворена доплата має характер разового платежу. Враховуючи, що поточна пенсія нараховувалась та виплачувалась своєчасно, зазначена позивачем сума боргу ніяким чином не може бути використана в контексті ст.2 Закону №2050-ІІІ. Крім того представник відповідача зазначає, що основною умовою застосування ст.625 ЦК України є цивільно-правовий характер відносин між сторонами, який би, серед іншого, полягав у простроченні виконання грошового зобов`язання, що випливає з правовідносин, що мають цивільний (приватний), а не публічний характер, та що грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини. При цьому спірні правовідносини не відносяться до цивільних, не засновані на договірних зобов`язаннях, а є публічно-правовими і регулюються нормами спеціального законодавства. Також представник відповідача, посилаючтсь на дискреційні повноваження, вказує, що за результатами розгляду адміністративної справи суди уповноважені прийняти рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення, а не про стягнення конкретних сум грошових коштів.

Представник ПФУ надав до суду письмовий відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись, на п.10 Порядку казначейського обслуговування коштів загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, затвердженого Постановою КМУ №312 від 11.05.2017 р., та те що він здійснює фінансування пенсій шляхом розподілу коштів, що надходять на його видатковий рахунок. Спеціальних підрозділів, які безпосередньо виплачують пенсію одержувачам в Пенсійному фонді України не створено, а повноважень формувати виплатні документи (списки на виплату пенсій, відомостей тощо) шляхом включення до них нарахованих конкретним одержувачам сум пенсій та підписувати їх Пенсійний фонд не має. Згідно Закону, повноваження Пенсійного фонду України та головних управлінь Пенсійного фонду України розмежовані, відповідач тільки забезпечує фінансування виплати пенсій за виплатними документами, сформованими головними управліннями Фонду в областях, та централізоване перерахування коштів (фінансування) не є персоналізованим, не передбачає індивідуального визначення суми виплати кожному одержувачу та лише спрощує процедуру проходження коштів від Фонду до банку; головні управління Пенсійного фонду України здійснюють виплату пенсій шляхом обчислення розмірів пенсійних виплат кожному одержувачу, а також оформлення підписання в установленому порядку та подання, організаціям, що виплачують пенсію (уповноважені банки, АТ Укрпошта), виплатних документів. Крім того представник відповідача вказує, що нарахування інфляційних втрат є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За своєю правовою природою інфляційні втрати є штрафом за прострочення виконання грошового зобов`язання, які обчислюються у відсотках від суми невиконаного зобов`язання. Стягнення інфляційних втрат пов`язане з невиконанням або неналежним виконанням цивільно-правових зобов`язань та є заходом цивільно-правової відповідальності.

Ухвалою суду від 19.07.2021 року позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 02.08.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Також вказаною ухвалою зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області в строк для надання пояснень надати до суду належним чином засвідчену копію особової справи ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні доказів, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову та наявності підстав для відмови в його задоволенні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2018 року по справі №815/2989/18, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2018 року скасовано та прийнято нове про задоволення позову ОСОБА_1 ; визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 , відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" в належному розмірі за період з 20 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року; зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області здійснити виплату пенсії ОСОБА_1 , відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" за період з 20 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року в повному розмірі, без обмежень максимальним розміром, з урахуванням фактично отриманої суми пенсії за період з 20 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року.

Як вбачається з матеріалів пенсійної справи, на виконання вищевказаного рішення суду відповідачем-1 26.12.2018 року здійснено відповідний перерахунок пенсії позивача та зроблено Розрахунок на доплату (виплату, утримання) пенсії в розмірі 35104,54 грн. (а.с.32). При цьому правильність нарахування суми недоотриманої пенсії позивачем не заперечується та не оскаржується.

Нарахована доплата пенсії в розмірі 35104,54 грн. зарахована на поточний рахунок позивача 19.03.2021 року, що підтверджується копією виписки з карткового рахунку (а.с.33).

Листом №8270-7447/Д-02/8-1500/21 від 25.05.2021 року, наданого на звернення позивача щодо нарахування заборгованості за період з 06.12.2018 року по 19.03.2021 року за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 35104,54 грн. з урахуванням загального індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми, ГУ ПФУ в Одеській області повідомило ОСОБА_1 про те, що пенсія по інвалідності призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» яким не передбачене нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних, та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2018 року по справі №815/2989/18 на Головне управління зобов`язань щодо нарахування інфляційних виплат на суму боргу та трьох процентів річних не покладено, а тому підстави для вчинення дій щодо здійснення зазначеного нарахування у Головного управління відсутні. Також зазначено, що за змістом ч.2 ст.625 ЦК України, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тобто, основною умовою застосування вказаної норми права є цивільно-правовий характер відносин між сторонами, який би, серед іншого, полягав у простроченні виконання грошового зобов`язання, що випливає з правовідносин, що мають цивільний (приватний), а не публічний характер. Грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст.625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини, а спірні правовідносини не відносяться до цивільних, не засновані на договірних зобов`язаннях, а є публічно-правовими і регулюються нормами спеціального законодавства (а.с.34-35).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правові та організаційні засади реалізації громадянами прав, пов`язаних із отриманням пенсій, визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.03.2003 року (далі Закон №1058-IV).

Згідно зі ст.5 Закону №1058-IV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Статтею 1-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII (далі - Закон №2262-XII) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Відповідно до ст.8 Закону №2262-XII виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Питання щодо призначення і виплати пенсій по інвалідності передбачені розділом ІІІ Закону №2262-XII.

Статтею 52 Закону №2262-XII врегульовано загальний порядок виплати пенсій та органи, що виплачують пенсії.

Виплата пенсії за минулий час передбачена ст.55 Закону №2262-XII.

Так, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але своєчасно не отримав з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більш як за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недоотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Аналогічне положення закріплено ст.46 Закону №1058-IV.

Позивач не отримав пенсію в належному розмірі за період з 20 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року з вини відповідача, що було встановлено судовим рішенням від 06.12.2018 року, яке набрало законної сили, про протиправність дій Головного управління ПФУ в Одеській області та яким відповідно зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області здійснити виплату пенсії позивачу, відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" за період з 20.12.2016 року по 31.12.2017 року в повному розмірі, без обмежень максимальним розміром, з урахуванням фактично отриманої суми пенсії.

Право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.

Та як встановлено судом, Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2018 року по справі №815/2989/18 відповідачем-1 виконано в повному обсязі, 26.12.2018 року здійснено відповідний перерахунок пенсії позивача та нарахована доплата пенсії в розмірі 35104,54 грн. зарахована на поточний рахунок позивача 19.03.2021 року.

Обґрунтовуючи наявність законодавчо визначених підстав для стягнення з відповідача інфляційних витрат позивач посилається на положення ст.625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (ч.2-4, 6 ст.11 ЦК України).

Згідно з ч.5 ст.11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом ст.524, 533-535 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь іншої сторони (кредитора), яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами ст.549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 08.02.2018 року у справі №826/22867/15 Верховий Суд зазначив, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Водночас, суд зазначає, що положення ст.625 ЦК України, знаходяться у Главі 51 (правові наслідки порушення зобов`язання, відповідальність за порушення зобов`язання) Розділу першого (загальні положення про зобов`язання) Книги 5 (зобов`язальне право) Цивільного кодексу України.

Предметом регулювання цього розділу є правовідносини та зобов`язання, які виникають з підстав встановлених ст.11 цього кодексу.

Зобов`язання щодо сплати заборгованості по пенсії, яке виникає із судового рішення до цих зобов`язань не відноситься, а тому до цих правовідносин та зобов`язань не може застосовуватись положення ст.625 ЦК України. Вказаний висновок висловлено в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.03.2020 року по справі №712/1924/18.

Крім того суд звертає увагу, що спірні правовідносини є правовідносинами щодо захисту соціальних прав та врегульовані пенсійним законодавством, зокрема, Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, та позивач не є кредитором по відношенню до відповідача.

Захист порушених прав та інтересів здійснюється судом за вимогою особи, що вважає своє право порушеним (стаття 124 Конституції України, норми процесуального законодавства).

Захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення як акта правосуддя. Однак судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного законом або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму.

Зокрема, наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми (соціальні виплати), не нараховані та/або не виплачені як доходи, не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або зобов`язань, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.

Отже, спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами.

Таким чином, проаналізувавши зміст наведених норм, суд вважає, що передбачене нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, як спосіб захисту майнового права та інтересу у цивільно-правових відносинах, а тому дія ч.2 ст.625 ЦК України, якою передбачено цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, не поширюється на правовідносини, які є предметом спору у даній справі.

Крім того, відповідно до ст.1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Разом з цим суд зазначає, що ч.2 ст.55 Закону №2262-XII визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. При цьому компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159.

Проте позивачем не заявлено відповідних позовних вимог у цій справі.

Враховуючи вищевикладене та те, що спірні правовідносини не відносяться до цивільних, не засновані на договірних зобов`язаннях, а є публічно-правовими, регулюються спеціальними законами, у пенсійного органу не виникло перед позивачем грошового зобов`язання у порядку ст.11 ЦК України як зобов`язання боржника виплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, у суду відсутні підстави для застосування ст.625 ЦК України.

За таких обставин відмова відповідача-1, викладена в листі від 25.05.2021 року №8270-7447/Д-02/8-1500/21, щодо нарахування позивачу заборгованості за період з 06.12.2018 року по 19.03.2021 року за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 35104,54 грн. з урахуванням загального індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми є правомірною.

Таким чином, ГУ ПФУ в Одеській області не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні ст.625 ЦК України, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача-1 інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасну виплату сум донарахованої пенсії є безпідставними.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.ст.9, 73, 77, 90, 139, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання в порядку та строки, встановлені ст.ст.295, 297 та з урахуванням п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83, ).

Відповідач Пенсійний фонд України (01601, м. Київ-14, вул. Бастіонна, 9, ).

Суддя Іванов Е.А.