Справа № 380/9264/21
Суддя: Москаль Ростислав Миколайович
Дата ухвалення: 2021-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року

справа №380/9264/21
провадження № П/380/9401/21
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р.М. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку письмового провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) 08.06.2021 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) з вимогою стягнути з відповідача середній заробіток в сумі 415705,37 грн. за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач повідомив, що був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 17.07.2019. На момент виключення із списків особового складу з ОСОБА_1 не проведено повного розрахунку при звільненні. Остаточну виплату компенсації за неотримане речове майно відповідач здійснив 25.03.2021, індексації грошового забезпечення 19.05.2021. Позивач вважає, що період з 18.07.2019 по 19.05.2021 є періодом затримки розрахунку при звільненні з роботи, позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 415705,37 грн.

Суд ухвалою від 22.06.2021 відкрив провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 та призначив таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, за наявними матеріалами.

Відповідач подав відзив на позовну заяву (а.с. 44-47), позов не визнає, просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. Відповідач звернув увагу суду судову практику Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, вказав на право суду зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, а також стверджує, що позивач пропустив строк звернення до суду.

Вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строків звернення до суду з цим позовом суд керується такими мотивами:

Конституційний Суд України у рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 вказав, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд враховує, що остаточний розрахунок з ОСОБА_1 при звільненні відбувся 19.05.2021, а цей позов подано до суду 08.06.2021, тобто в межах місяця від дати отримання ним остаточного розрахунку. За таких строк звернення до суду не пропущений, а аргументи відповідача з цього приводу є хибними.

Суд з`ясував зміст позовних вимог, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні правовідносини:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) проходив військову службу за контрактом в Національній гвардії України. Відповідно до наказу начальника Західного територіального управління Національної гвардії України №52 від 09.07.2019 з прапорщиком ОСОБА_1 припинено контракт про проходження військової служби в Національній гвардії України; відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України №154 від 17.07.2019 ОСОБА_1 з 17.07.2019 виключений із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а.с.8).

На час виключення зі списків особового складу військова частина НОМЕР_1 не виплатила ОСОБА_1 : - індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року; - грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

28.10.2020 Львівський окружний адміністративний суд прийняв рішення №380/7819/20, відповідно до якого задовольнив позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 : - визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 по червень 2016 року включно, з січня 2017 року по грудень 2017 року включно, з січня 2018 року по лютий 2018 року включно; - зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період із січня 2016 року по лютий 2018 року, з урахуванням виплачених сум (а.с. 10-14). Відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021 це рішення суду першої інстанції змінено шляхом доповнення частини третьої резолютивної частини рішення суду наступним реченням: Нарахування індексації за спірний період з 01.01.2016р. до 28.02.2018р. включно проводити із застосуванням базового місяця січень 2008 року (як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення)., в решті рішення суду залишено без змін (а.с. 15-20).

05.03.2021 Львівський окружний адміністративний суд прийняв рішення №380/8125/20, відповідно до якого задовольнив позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 : - визнав протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 у день виключення зі списків особового складу 17.07.2019 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно; - визнав протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо повторного розрахунку вартості речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 , оформленого довідкою №183 від 12.05.2020; - зобов`язав ВЧ НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у сумі 53345,80 грн. відповідно до довідки про вартість речового майна, що належить до видачі від 02.08.2019 №49 (а.с. 21-23). Це рішення суду набрало законної сили 06.04.2021.

На виконання описаних вище судових рішень ВЧ НОМЕР_1 нарахувала та виплатила ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно та індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Так, від ВЧ НОМЕР_1 на банківський рахунок позивача поступили кошти 25.03.2021 в сумі 52545,61 грн., 19.05.2021 в сумі 81887,12 грн., що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.24,25).

При прийнятті рішення суд керується такими правовими нормами:

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 та пункту 2 частини першої статті 19 КАС України спори з приводу проходження та звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII. Згідно з частиною першою статті 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з частиною третьою статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Правові засади організації та порядку діяльності Національної гвардії України, її загальну структуру, функції та повноваження визначає Закон України Про Національну гвардію України від 13.03.2014 №876-VII (далі -Закон №876-VII). Відповідно до частини третьої статті 20 Закон №876-VII норми забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України військовою формою одягу, спеціальним одягом, взуттям та спорядженням, а також іншими предметами речового майна визначаються Міністерством внутрішніх справ України.

Відповідно до частини другої статті 21 Закону №876-VII військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджене Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення №1153/2008). Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу Президента постановлено поширити дію Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого цим Указом, та статті 2 цього Указу на військовослужбовців Національної гвардії України.

Відповідно до пункту 242 Положення №1153/2008:

- після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання (абзац перший);

- особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини (абзац третій).

Згідно з частиною першою статті статтею 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці від 24.03.1995 № 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 5 розділу ІV Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу ІV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

При прийнятті рішення суд виходить з таких мотивів:

ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення 17.07.2019, станом на цей день відповідач протиправно не виплатив позивачу:

1) грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 52545,61 грн.;

2) індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 в сумі 81887,12 грн.

Ці обставини встановлені рішеннями Львівського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 у справі №380/7819/20 та від 05.03.2021 у справі №380/8125/20 між тими ж сторонами та відповідно до статті 78 КАС України не підлягають доказуванню.

Суми грошової компенсації за неотримане речове майно та суми індексації грошового забезпечення охоплюються поняттям «всіх сум, що належать працівнику при звільненні» в розуміння статті 116 КЗпП, тому затримка їх виплати є підставою для стягнення з відповідача коштів за затримку розрахунку.

При обчисленні періоду затримки суд враховує, що ВЧ НОМЕР_1 фактично виплатила ОСОБА_1 : - грошову компенсацію за неотримане речове майно 25.03.2021 (а.с.24); - індексацію грошового забезпечення 19.05.2021 (а.с.25). Період затримки розрахунку при звільненні обчислюється починаючи з першого дня після звільнення до дати остаточного розрахунку (з 18.07.2019 по 18.05.2021) та становить 671 календарний день.

Відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_1 про доходи №195 від 17.02.2020 (а.с.9), розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два повні місяці перед звільненням становив: за травень 2019 року - 12045 грн., червень 2019 року 12045 грн., усього 24090 грн.; при ділення цієї суми на 61 день середньоденне (в календарних днях) грошове забезпечення становить 394,92 грн.

Отже, обчислений відповідно до встановлених статтею 117 КЗпП правил середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум складає 264991,32 грн. (394,92 х 671).

Щодо проведеного представником позивача розрахунку, то такий містить методологічну помилку та є невірним (середньоденний заробіток визначається з розрахунку робочих днів, період затримки розрахунку в календарних, середній заробіток шляхом множення заробітку за робочий день на кількість календарних днів).

Разом з тим, порівнюючи розмір несвоєчасно виплачених сум (52545,61+81887,12) з розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку (264991,32 грн.) суд дійшов висновку, що такі є очевидно неспівмірними (несвоєчасно виплачена сума в півтори рази менша за суму середнього заробітку за час затримки розрахунку).

При вирішенні цієї справи суд на виконання частини п`ятої статті 242 КАС України враховує такі правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП, що викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц:

«[…](1.4) Щодо зменшення суми відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
67. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
68. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
69. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
70. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
71. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
72. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. […]
78. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
79. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.
80. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду бере до уваги таке.
81. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. […]
87. […] Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
88. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
89. Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
90. Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
91. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
91.1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
91.2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
91.3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
91.4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
92. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
93. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц). […]
94.4. Сума компенсації позивачу за роботу у вихідні дні (3443,88 грн), яку встановили суди попередніх інстанцій, є більш ніж у сто разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (419005,39 грн).
94.5. Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя».
З урахуванням наведених висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц суд при вирішенні питання щодо суми відшкодування враховує такі обставини:

1) щодо мотивів поведінки роботодавця при проведенні розрахунків при звільненні.

В період проходження позивачем військової служби (2015-2019) Департамент фінансів Міністерства оборони України систематично збільшував фінансування військових частин на виплату військовослужбовцям необов`язкових одноразових складових грошового забезпечення, як от додаткова грошова винагорода та премії (котрі фактично втратили характер «одноразових» та стали систематичними, що суперечить меті їх запровадження преміювання військовослужбовця за певні досягнення), проте не виділяв коштів для нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, не провів нарахування та виплату при звільненні грошової компенсації за неотримане речове майно. Суд вважає, що у випадку більш раціонального підходу головного розпорядника бюджетних коштів до фінансування військових частин на грошове забезпечення військовослужбовців в контексті розподілу коштів між його складовими (напр., виділення належного фінансування на індексацію грошового забезпечення за рахунок зменшення сум коштів, виділених на виплату премій, які в той час становили 500-800% посадового окладу) цієї проблеми можна і слід було уникнути. Натомість єдиним ефективним способом отримання індексації грошового забезпечення за період 2016-2018 років та грошової компенсації за неотримане речове майно для колишніх військовослужбовців стали звернення до адміністративних судів з позовами до військових частин про спонукання нарахувати та виплатити ці платежі. Дані Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить про поширеність та масовість таких звернень (тисячі рішень судів), а також про типовий характер як спорів, так і висловлених відповідачами аргументів. Ці обставини в їх сукупності свідчать про існування системних проблем щодо згаданих виплат військовослужбовцям, виникнення та існування яких зумовлене не стільки діями конкретної військової частини (як-от відповідач) щодо конкретного військовослужбовця (як-от позивач), скільки реалізацією усіма військовими частинами обов`язкових для них вказівок та роз`яснень Департаменту фінансів Міністерства оборони України щодо призначення бюджетних коштів, виділених на виплату грошового забезпечення військовослужбовців.

2) щодо поведінки позивача

ОСОБА_1 тривалий час після звільнення не ініціював процесів щодо проведення з ним розрахунку.

3) щодо розміру відшкодування.

Суд переконаний, що обчислений відповідно до правил ст.ст. 116, 117 КЗпП розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 264991,32 грн. є очевидно непропорційним до розміру завданої позивачу шкоди.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, наведеній вище, дійшла таких висновків:

- суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (п.89 постанови);

- зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати певні критерії, їх орієнтовний перелік наведений у пп. 91.1-91.4 постанови,

- для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, можна використовувати спосіб обчислення цих втрат на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки, і таким чином розрахувати розмір відшкодування суму, яку працівник міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, оскільки він недоотримав належні йому кошти від роботодавця (п. 95.4 постанови).

Застосовуючи наведений вище підхід Великої Палати Верховного Суду для приблизної оцінки розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні (https://bank.gov.ua/files/Procentlastb_KR.xls) можна розрахувати розмір сум, які позивач, недоотримавши належні йому кошти від відповідача, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Відповідно до способу розрахунку розміру майнових втрат позивача на підставі припущення про необхідність взяття ним кредиту внаслідок затримки виплати працівнику належних йому сум, цей розмір можна обчислити як добуток суми несвоєчасно виплачених коштів на середньозважену вартість (у % річних) кредитів у національній валюті для фізичних осіб за даними НБУ (на день взяття кредиту) за відповідний період затримки. При цьому враховуючи період затримки розрахунку при звільненні (більше одного року) використовуються дані для довгострокових кредитів.

Застосування наведених міркувань до обставин цієї справи дозволяє зробити такі обчислення:

1) грошова компенсація за неотримане речове майно в сумі 52545,61 грн. виплачена 25.03.2021, період затримки становить 616 днів. Середньозважена ставка довгострокового кредиту в національній валюті для фізичних осіб станом на 18.07.2019 (17.07.2019 позивач виключений зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_3 ) становила 31,8% річних. Тому сума відсотків за користування таким кредитом за період затримки виплати становить 28200,15 грн. (52545,61*31,8%/365*616);

2) індексація грошового забезпечення в сумі 81887,12 грн. виплачена 19.05.2021, період затримки виплати становить 671 день. Середньозважена ставка довгострокового кредиту в національній валюті для фізичних осіб станом на 18.07.2019 становила 31,8% річних. Тому сума відсотків за користування таким кредитом за період затримки виплати становить 47870,99 грн. (81887,12*31,8%/365*671);

Отже, загальна сума відсотків за користування кредитом, розрахована на підставі відомостей про середньозважену ставку кредиту в національній валюті для фізичних осіб з урахуванням сум та періодів затримки розрахунку становить 76071,14 грн. (28200,15 +47870,99).

З огляду на застосування підходів, обраних Великою Палатою Верховного Суду в цій категорії спорів, враховуючи висновки суду про необхідність зменшення визначеної на підставі правил статті 117 КЗпП суми відшкодування, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 частково, в сумі 76071,14 грн. Стягнення більшої суми, на переконання суду, не відповідатиме принципам розумності, справедливості та пропорційності.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат за приписами статті 139 КАС України суд зазначає таке.

Також позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн. Позивач надав суду такі докази понесення витрат на професійну правничу допомогу: договір №47 про надання правової допомоги від 17.01.2020, ордер про надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 у Львівському окружному адміністративному суді на підставі зазначеного договору адвокатом Гірник О.О., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Гірник О.О. серія ЛВ №000954 від 18.04.2018, акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 01.06.2021 (а.с. 28-31).

Відповідач, ВЧ НОМЕР_1 вважає розмір понесених витрат на правову допомогу в заявленій сумі неспівмірним із складністю справи. Вказує, що розрахунок витрат на правову (правничу) допомогу на суму 2500 грн. не показує витрачений адвокатом час на вчинення дій/послуг, що пов`язані з розглядом справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується такими нормативними положеннями:

відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. За правилами частини третьої цієї статті, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Частиною четвертою статті 134 КАС України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Представлені суду акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 01.06.2021 містить такий перелік робіт: 1) надання консультацій клієнту, узгодження правової позиції 500 грн., 2) вивчення та аналіз чинного законодавства, судової практики щодо нарахування та стягнення з військової частини середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні 500 грн., написання позовної заяви 1500 грн., вартість наданих послуг становить всього 2500 грн.

Оцінюючи характер наданої адвокатом правової допомоги відповідно до згаданого акт приймання-передачі наданих послуг суд не вважає заявлений до відшкодування розмір завищеним.

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 4157,05 грн. (а.с.39-40).

З огляду на встановлені КАС України правила розподілу судових витрат понесені позивачем витрати на сплату судового збору стягуються за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 9, 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 229, 241-246, 250, 251, 255, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 76071 (сімдесят шість тисяч сімдесят одну) гривню 14 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у вигляді судового збору в сумі 760 (сімсот шістдесят) гривень 71 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 457 (чотириста п`ятдесят сім) гривень 50 коп.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Москаль Р.М.