Справа № 360/4632/21
Суддя: С.В. Борзаниця
Дата ухвалення: 2021-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

30 вересня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/4632/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Борзаниця С.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 29.07.2021 у виконавчому провадженні № 63644850,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також - позивач), в інтересах якої звернулась адвокат Шкардун Маргарита Володимирівна (далі також - представник позивача), до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), відповідно до якої просить визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про повернення виконавчого документа стягувачу від 29.07.2021 у виконавчому провадженні № 63644850.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та стягнення заборгованості з виплати пенсії за віком задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості по пенсії за віком за період з 01 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 заборгованість по пенсії за віком за період з 01 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року.

Рішення суду набуло чинності - 12.08.2020.

18.11.2020 на виконання рішення суду Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження.

29.07.2021 державним виконавцем Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувану. Зазначена постанова отримана стягувачем - 16.08.2021.

Позивач вважає оскаржувану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Посилання в оскаржуваній постанові щодо відсутності правових підстав у державного виконавця в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, не є достатньою та мотивованою підставою для повернення виконавчого документа стягувану, оскільки державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру.

Отже, приймаючи оскаржувану постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», з посиланням на те, що законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення - є такими, що не ґрунтується на вимогах закону.

За встановлених обставин справи, - постанова старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про повернення виконавчого документа стягувану від 29.07.2021 у виконавчому провадженні № 63644850 є протиправною та підлягає скасуванню.

Посилання відповідачем в оскаржуваній постанові на висновок Верховного Суду у справі № 814/2655/14 від 21.02.2018 вважає нерелевантним до виниклих правовідносин, оскільки в даній справі не стоїть питання щодо перерахунку розміру пенсії. Перерахунок зроблений УПФУ позивачем не ставиться під сумнів. Сума боргу чітко визначена - 6856,34 грн та ця сума не оспорюється.

Ухвалою суду від 23.09.2021 після усунення недоліків позовної заяви прийнято справу до провадження справу та відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін із врахуванням особливостей, встановлених статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України (арк. спр. 43-44).

Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача надіслав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримав (арк. спр. 47).

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином (арк. спр. 45). Правом подати суду відзив на позовну заяву разом з доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем, відповідач не скористався.

Згідно з частиною третьою статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - також КАС України) неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції.

Відповідно до частини дев`ятої статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Оскільки сторони про час, дату та місце судового розгляду повідомлені належним чином, відсутня потреба заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77 КАС України, суд дійшов наступного.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 у справі № 812/1222/20 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та стягнення заборгованості з виплати пенсії за віком задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості по пенсії за віком за період з 01 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 заборгованість по пенсії за віком за період з 01 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року (арк. спр. 8-18).

18.11.2020 головним державним виконавцем відповідача винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 63644850 (арк. спр. 19-20).

29.07.2021 старшим державним виконавцем відповідача винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», яку позивач отримав 16.08.2021.

В постанові зазначено, що на виконання рішення суду Головним управлінням Пенсійного фонду України у м. Києві здійснено перерахунок пенсії стягувача, сума доплати становить 6856,34 грн. Виплату зазначеної заборгованості за рішенням суду буде здійснено в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету.

Згідно із пунктом 29 частини 1 статті 116 Бюджетного кодексу України здійснення видатків бюджету чи надання кредитів з бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням, всупереч цьому Кодексу чи закону про Державний бюджет України, є порушенням бюджетного законодавства.

Відповідач в оскаржуваній постанові посилається на статтю 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» в частині того, що виплата пенсій , у тому числі доплат, надбавок та підвищень до них забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Вказані обставини виключають можливість вчинення державним виконавцем подальших виконавчих дій в порядку статей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження».

В постанові зазначено, що доцільно зазначити, що Верховний Суд у справі № 814/2655/14 прийшов до висновку, що у державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження відсутні повноваження самостійно визначати розмір перерахунку пенсії та/або ставити під сумнів їх розмір, визначений органом Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Згідно з частиною п`ятою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (арк. спр. 23-24, 26).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги позивача, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з частиною першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За приписами пункту 9 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Статтею 63 Закону №1404-VIII врегульовано порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Відповідно до частини першої - третьої статті 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно із статтею 75 Закону № 1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

З аналізу правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, слідує, що повернення стягувачу виконавчого документу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII можливо лише за умови наявності законодавчо встановленої заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Як встановлено матеріалами справи, згідно рішення Луганського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 у справі № 812/1222/20 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 заборгованість по пенсії за віком за період з 01 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року.

Тобто, рішення суду зовсім не містить положень щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника - Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

В самій оскаржуваній постанові зазначено, що боржником вже здійснений перерахунок пенсії стягувача, визначена сума доплати - 6856,34 грн.

Також в самій постанові зазначено, що саме «виплата» зазначеної заборгованості за рішенням суду буде здійснена в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету.

Тобто, сам державний виконавець визначив, що «стягнення» по спірному виконавчому провадженню не повинно бути, оскільки вже відбулася стадія виконання судового рішення в частині розрахунку суми заборгованості, за якою повинна бути виконана стадія «виплати» стягувачу визначеної суми.

Посилання відповідача в оскаржуваній постанові на положення пункту 29 частини 1 статті 116 Бюджетного кодексу України є незмістовним, оскільки сам відповідач не зазначив, в чому саме є порушення норм Бюджетного кодексу України та закону про Державний бюджет України при виконанні судового рішення Луганського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 у справі №812/1222/20.

Судом також не виявлено порушень норм Бюджетного кодексу України та закону про Державний бюджет України при виконанні вказаного судового рішення.

Відповідач в оскаржуваній постанові посилається на статтю 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Однак змістом судового рішення Луганського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 у справі №812/1222/20 підтверджується, що стягувач отримує пенсію, призначену на підставі норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а не Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», що свідчить про безпідставність такого посилання.

Як наслідок, висновок в оскаржуваній постанові стосовно того, що «вказані обставини виключають можливість вчинення державним виконавцем подальших виконавчих дій в порядку статей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження»», зовсім не ґрунтується на матеріалах виконавчого провадження, а посилання на норми Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України та Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» є безпідставними.

Слушною є позиція представника позивача стосовно того, що посилання відповідача в оскаржуваній постанові на висновок Верховного Суду у справі № 814/2655/14 від 21.02.2018 є нерелевантним до виниклих правовідносин, оскільки дійсно в даній справі питання щодо перерахунку розміру пенсії не є спірним. Як зазначено в самій оскаржуваній постанові, перерахунок вже зроблений пенсійним органом, а визначений розмір - 6856,34 грн позивачем не оспорюється.

Посилання відповідача в оскаржуваній постанові на частини другу статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» стосовно того, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів є незмістовним, оскільки така позиція відповідача містить протиріччя, яке стосується такого.

Пунктом 9 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

За спірних правовідносин відповідач відкрив виконавче провадження, тобто він дійшов висновку, що рішення Луганського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 у справі №812/1222/20 все ж таки підлягає виконанню органами державної виконавчої служби.

Така позиція відповідає як змісту зазначеного судового рішення, так і нормам Закону України «Про виконавче провадження».

Як вже зазначалося, рішення суду зовсім не містить положень щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника - Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Якщо б було рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, відповідач повинен був повернути виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 9 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, чого не було здійснено відповідачем.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (далі - «ЄСПЛ») у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.

Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа «Сук проти України» та інші).

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень», у державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

Судом проаналізовані усі доводи, які зазначені в оскаржуваній постанові від 29.07.2021, та не встановленого жодного доводу з підтверджуючими належними доказами, які б свідчили про наявність підстав для повернення виконавчого листа № 360/1222/20 стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Постанова державного виконавця про повернення виконавчого документу винесена передчасно й за відсутності доказів, які би підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.

При цьому відповідач не надав доказів, а суд не встановив факту дійсної неможливості виконання судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, обов`язок доведення обставин, які стали підставою для винесення оскаржуваної постанови покладено на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірності повернення виконавчого листа № 360/1222/20 стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а тому спірна постанова є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з матеріалами справи позивач при зверненні до суду з позовом сплатив 908,00 грн судового збору (арк. спр. 41).

У зв`язку з задоволенням позовних вимог в повному обсязі суд дійшов висновку, що всі судові витрати в сумі 908,00 грн, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 77, 132, 139, 205, 241-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (ідентифікаційний код: 43315602, місцезнаходження: вул. Олекси Тихого, буд. 32, м. Київ, 03056) про визнання протиправною та скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про повернення виконавчого документа стягувачу від 29.07.2021 у виконавчому провадженні № 63644850.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім грн 00 коп.).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Борзаниця