Справа № 440/1547/21
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2021-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2021 р. Справа № 440/1547/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.04.2021, головуючий суддя І інстанції: К.І. Клочко, м. Полтава по справі № 440/1547/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області

про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі відповідач), третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, в якому просив суд:

- визнати незаконними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо зменшення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, та такими, що грубо порушують мої конституційні права, принижують мою честь та гідність та посягають на незалежність суддів;

- скасувати протокольне рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №91 від 19 січня 2021 року, відповідно до якого, розмір щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 з 1 січня 2020 року по довічно, незаконно зменшено із 43323,05 грн до 28819,25 грн;

- визнати незаконним та скасувати протокольне рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №1 від 16 січня 2021 року;

- визнати незаконним та скасувати протокольне рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №2 від 27 січня 2021 року;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку в Головному управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, - 29007,60 грн недоплаченого за лютий та березень 2021 року щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку в Головному управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, - 500000,80 грн;

- допустити рішення суду до негайного виконання в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області усієї суми заборгованості, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку в Головному управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, - 29007,60 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 року у задоволенні вказаного адміністративного позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням подав апеляційну скаргу в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 року у справі № 440/1547/21 та прийняти постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, позивач зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, а саме розглянуто справу за правилами спрощеного позовного провадження, при цьому вказує, що справа мала бути розглянута за правилами загального провадження. Також позивач вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що питання перерахунку щомісячного довічного грошового утримання у цій справі входить до предмета доказування адміністративної справи №440/45/21. Позивач зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що у цій справі позивачем оскаржується рішення відповідача від 19.01.2021 року №91, яке не було предметом розгляду у справі №440/45/21.

У відповідності до п. 3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з лютого 2002 по травень 2005 працював на посаді судді військового місцевого суду Полтавського гарнізону, із травня 2005 - суддею Ленінського районного суду м. Полтави. Постановою верховної Ради України від 12 квітня 2007 року №922-V обраний суддею безстроково.

Рішенням Вищої ради правосуддя №1867/0/15-19 від 16 липня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади судді Ленінського районного суду м. Полтави у відставку, а наказом голови Ленінського районного суду м. Полтави від 21 серпня 2019 року №18-ОС ОСОБА_1 відраховано зі штату суду.

З 5 вересня 2019 року Головним управлінням Пенсійного фонду в Полтавській області призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 80% суддівської винагороди.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року у справі №440/632/20 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково; визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови у визначенні (призначенні) ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами); зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного утримання судді у відставці: 3 роки стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право на призначення на посаду судді; 1 рік 5 місяців 12 днів, половину строку навчання у вищому юридичному закладі на денній формі навчання; 3 роки 10 місяців 23 дні, як строкової військової служби, період навчання курсантом у вищому військовому закладі; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90% суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами), як судді, який на час виходу у відставку мав стаж роботи судді більше 25 років, починаючи з 05 вересня 2019 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами) з 05.09.2019, з урахуванням раніше виплачених сум; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Відповідно до протокольного рішення від 1 вересня 2020 року Полтавським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області, на виконання рішення суду у справі №440/632/20, ОСОБА_1 здійснено перерахунок та призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з 5 березня 2019 року по довічно - у розмірі 90% від суддівської винагороди судді.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 7 квітня 2020 року у справі №440/729/20 позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено; визнано протиправною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, викладену у листі №02/347/2020 від 30 січня 2020 року, у видачі ОСОБА_1 довідки встановленого зразка про суддівську винагороду, станом на 1 січня 2020 року, для перерахунку та обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням складових суддівської винагороди: посадового окладу - 31 530 грн, доплати за вислугу років - 22 071 грн; зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області видати ОСОБА_1 довідку встановленого зразка про суддівську винагороду, станом на 1 січня 2020 року, для перерахунку та обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням складових суддівської винагороди: посадового окладу - 31 530 грн, та доплати за вислугу років - 22 071 грн.

4 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із відповідною заявою встановленого зразка про перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Територіального управління державної судової адміністрації України в Полтавській області від 11 листопада 2020 року №02/2750/2020 вих. про суддівську винагороду для обчислення та перерахунку мені щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, яка станом на 1 січня 2020 року складає 53601,00 грн, додавши рішення суду у справі №440/729/20.

Рішенням №91 від 14 грудня 2020 року, на підставі зазначеної вище довідки про суддівську винагороду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області з 1 січня 2020 року здійснено перерахунок помісячного довічного грошового утримання судді у відставці, та його розмір станом на 1 cічня 2021 року складав - 43323,05 грн, а саме - 80% замість 90% від суддівської винагороди, визначеної у довідці Територіального управління державної судової адміністрації України в Полтавській області від 11 листопада 2020 року №02/2750/2020 вих.

Не погодившись із сказаним перерахунком позивач звернувся до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у справі №440/45/21 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити певні дії задоволено; визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо зменшення позивачу до 80% основного розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці при перерахунку з 1 січня 2020 року щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Територіального управління ДСА України в Полтавській області від 11 листопада 2020 №02/2750/2020вих.; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити з 1 січня 2020 року ОСОБА_1 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із розрахунку 90% суддівської винагороди судді, визначеної у довідці Територіального управління ДСА України в Полтавській області від 11 листопада 2020 року №02/2750/2020 вих. та здійснити виплати з урахуванням фактично сплачених сум; визнано протиправним та скасовано рішення Відділу перерахунків пенсій №1 управління пенсійного забезпечення Головного управління ПФУ в Полтавській області №920 від 15 грудня 2020; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 з 19 лютого 2020 року із розрахунку 90% суддівської винагороди судді, визначеної у довідці Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області від 16 листопада 2020 року №02/2784/2020 вих. про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, та здійснити виплати з урахуванням фактично сплачених сум.

Водночас, за наслідками розгляду заяв позивача про здійснення перерахунку його грошового утримання від 04.12.2020 та від 21.01.2021 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області прийнято рішення про відмову у перерахунку довічного грошового утримання ОСОБА_1 з 01.01.2020 від 16.01.2021 № 20 та від 27.01.2021 № 11, а також прийнято рішення № 91 від 16.01.2021 про перерахунок пенсії позивача з 01.01.2020 у розмірі 28 786,50грн.

Позивач не погодився із рішеннями відповідача № 91 від 16.01.2021, від 16.01.2021 № 20 та від 27.01.2021 № 11 внаслідок зменшення розміру його довічного грошового утримання з 43 323,05 грн до 28819,25 грн та звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що скасування рішень про відмову у перерахунку довічного грошового утримання ОСОБА_1 з 01.01.2020 від 16.01.2021 № 20, від 27.01.2021 № 11 та № 91 від 16.01.2021 не призведе до поновлення порушених прав позивача у спірних правовідносинах, адже бажаний позивачем розмір довічного грошового утримання з 01.01.2020 може бути визначений лише внаслідок виконання пенсійним органом рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 у справі № 440/45/21.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Також у статті 126 Конституції України зазначено, що підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 4 частини п`ятої).

Колегією суддів встановлено, що рішенням Вищої ради правосуддя №1867/0/15-19 від 16.07.2019 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Ленінського районного суду м. Полтави у відставку, а наказом голови Ленінського районного суду м. Полтави від 21.08.2019 №18-ОС ОСОБА_1 відраховано зі штату суду.

З 05.09.2019 позивач отримує щомісячне довічне грошове утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку із перерахунком щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 з 1 січня 2020 року.

Згідно частини третьою статті 133 Закону Про судоустрій і статус суддів №2453-VІ (в редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12.02.2015р. №192-VІІІ) передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Однак, 04 грудня 2018 року Конституційним судом України ухвалено рішення у справі №1-7/2018 (4062/15) від 04.12.2018 року №11-р/2018 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд, відповідно до якого визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення частини третьої, десятої статті 133 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-IV Про судоустрій і статус суддів у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII Про забезпечення права на справедливий суд.

Відповідно до пункту 1 вказаного рішення Конституційного Суду України положення частини третьої статті 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07 липня 2010 року №2453-VI, у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12 лютого 2015 року №192-VIII підлягає застосуванню в його первинній редакції, а саме: Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до пункту 1 вказаного рішення Конституційного Суду України положення частини 3 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI (у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 №192-VIII) підлягає застосуванню в його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01.01.2017.

Згідно частин 4 і 5 статті 142 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016р. №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII), у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Аналіз наведених законодавчих положень дає змогу дійти висновку, що правовою підставою для перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є факт зміни грошового утримання/ складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Вказаний висновок відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 06.03.2019 у справі № 638/12586/16-а, від 11.02.2020 року у справі № 200/3958/19-а.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-IX встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2020 року у розмірі 2102 грн 00 коп.

Таким чином, у зв`язку із підвищенням суддівської винагороди через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб згідно з Законом України Про державний бюджет на 2020 рік позивач має право на перерахунок довічного грошового утримання судді з 01.01.2020 року.

Отже, оскільки з 01.01.2020 посадовий оклад суддів встановлювався, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2102,00 гривні, а тому саме з цієї дати зміна грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, є обставиною, що обумовлює необхідність у проведенні перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці.

11.11.2020 ТУ ДСА України в Полтавській області складено довідку вих. №02/2750/2020 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного утримання ОСОБА_1 як судді у відставці станом на 01.01.2020 (а.с. 12).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 року по справі № 440/45/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) щодо зменшення позивачу до 80% основного розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці при перерахунку з 01.01.2020 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Територіального управління ДСА України в Полтавській області від 11.11.2020 №02/2750/2020вих.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) здійснити з 01.01.2020 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із розрахунку 90% суддівської винагороди судді, визначеної у довідці Територіального управління ДСА України в Полтавській області від 11.11.2020 №02/2750/2020 вих. та здійснити виплати з урахуванням фактично сплачених сум.

Визнано протиправним та скасовано рішення Відділу перерахунків пенсій №1 управління пенсійного забезпечення Головного управління ПФУ в Полтавській області №920 від 15.12.2020.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) з 19 лютого 2020 року на підставі довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області від 11.16.2020 №02/2784/2020 вих. про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, та здійснити виплати з урахуванням фактично сплачених сум.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 17.02.2021 року виправлено описку у резолютивній частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 у справі №440/45/21 шляхом викладення:

- третього абзацу резолютивної частини рішення у наступній редакції: "Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) здійснити з 01.01.2020 ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із розрахунку 90% суддівської винагороди судді, визначеної у довідці Територіального управління ДСА України в Полтавській області від 11.11.2020 №02/2750/2020 вих. та здійснити виплати з урахуванням фактично сплачених сум.";

- п`ятого абзацу резолютивної частини рішення у наступній редакції: "Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) з 19 лютого 2020 року із розрахунку 90% суддівської винагороди судді, визначеної у довідці Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області від 16.11.2020 №02/2784/2020 вих. про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, та здійснити виплати з урахуванням фактично сплачених сум."

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.09.2021 року апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області задоволено частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 по справі №440/45/21 скасовано в частині задоволення позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 з 19 лютого 2020 року із розрахунку 90% суддівської винагороди судді, прийняти в цій частині постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 по справі № 440/45/21 залишити без змін.

Отже, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 по справі №440/45/21 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити з 01.01.2020 ОСОБА_1 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із розрахунку 90% суддівської винагороди судді, визначеної у довідці Територіального управління ДСА України в Полтавській області від 11.11.2020 №02/2750/2020 вих. та здійснити виплати з урахуванням фактично сплачених сум судом апеляційної інстанції залишено без змін.

Колегія судів зазначає, що предметом розгляду у справі №440/45/21 було здійснення, зокрема перерахунку щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 з 1 січня 2020 року.

При цьому, наявність підстав для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання з 1 січня 2020 року позивач у цій справі та у справі № 440/45/21 обґрунтовує наявністю довідки Територіального управління ДСА України в Полтавській області від 11.11.2020 №02/2750/2020 вих.

Разом з тим, в межах цієї адміністративної справи позивач оскаржує рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 91 від 16.01.2021, від 16.01.2021 № 20 та від 27.01.2021 № 11, якими розглядалося питання перерахунку щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 з 1 січня 2020 року.

При цьому, питання правомірності дій Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо перерахунку щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 з 1 січня 2020 року входить до предмету адміністративної справи № 440/45/21.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що за результатами розгляду адміністративної справи № 440/45/21 ОСОБА_1 надано ефективний захист його порушених прав у спірних правовідносинах, саме у питанні здійснення перерахунку його щомісячного довічного грошового утримання з 1 січня 2020 року із розрахунку 90% суддівської винагороди судді, визначеної у довідці Територіального управління ДСА України в Полтавській області від 11 листопада 2020 року №02/2750/2020 вих.

Зважаючи на вищевикладене скасування рішень про відмову у перерахунку довічного грошового утримання ОСОБА_1 з 01.01.2020 від 16.01.2021 № 20, від 27.01.2021 № 11 та № 91 від 16.01.2021 не призведе до поновлення порушених прав позивача у спірних правовідносинах, адже бажаний позивачем розмір довічного грошового утримання з 01.01.2020 може бути визначений лише внаслідок виконання пенсійним органом рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 у справі № 440/45/21.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 15 серпня 2019 року справа №1340/4630/18, від 27.04.2020 у справі №826/17354/17 .

За наведених обставин позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень відповідача про відмову у перерахунку довічного грошового утримання ОСОБА_1 з 01.01.2020 від 16.01.2021 № 20, від 27.01.2021 № 11 та № 91 від 16.01.2021 та визнання протиправними дій відповідача щодо зменшення розміру довічного грошового утримання не підлягають задоволенню.

При цьому, позовна вимога про стягнення з відповідача недоплаченого за лютий та березень 2021 року щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 29007,60 грн є передчасною, внаслідок чого не підлягає задоволенню, оскільки відповідний перерахунок щомісячного довічного грошового утримання ще не здійснено.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області моральної шкоди та доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Отже, під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі, до яких відносяться, зокрема, порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування.

За приписами пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якої доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Аналогічна правова позиція щодо покладення обов`язку доказування моральної шкоди на позивача викладена у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі №815/6107/17 і від 4 березня 2020 року у справі №815/2215/15, від 14 січня 2021 року у справі № 823/1181/18.

Колегія суддів зазначає, що доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Подібні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 25.04.2019 у справі №818/1429/17, від 28.11.2019 у справі № 826/27549/15.

При цьому колегія суддів зазначає, що треба виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

На підставі наведеного, зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині та відхиляє доводи апеляційної скарги.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправомірно здійснено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до положень ч. 1, 2ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно ч. 4 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п. 20 ч. 1ст. 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи, зокрема щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Враховуючи, що у відповідності до п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України дана справа відноситься до справ незначної складності, то суд першої інстанції розглянувши її в порядку спрощеного позовного провадження не порушив норми процесуального права.

При цьому колегія суддів зазначає, що відповідачем до суду апеляційної інстанції не надано обґрунтувань, яким чином розгляд справи судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) вплинуло на правильність прийнятого судом рішення по суті.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 року у справі № 440/1547/21 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 по справі №440/1547/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва В.А. Калиновський