Справа № 200/1044/20-а
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2021-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

01 жовтня 2021 року

Київ

справа №200/1044/20-а

адміністративне провадження № К/9901/6922/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,

суддів - Жука А.В.,

Мартинюк Н.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23.09.2020 (головуючий суддя - О.В. Зінченко)

та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2021 (головуючий суддя - А.А. Блохін, судді - Т.Г. Гаврищук, І.В. Геращенко)

у справі № 200/1044/20-а

за позовом ОСОБА_1

до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:

- визнати протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо не нарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку;

- зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що при проведенні розрахунку при звільненні Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області протиправно не нараховано та не виплачено позивачу вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23.09.2020, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2021, позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

При прийнятті рішення суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що при звільненні позивача на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, остання мала право на отримання вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до пункту1 статті 44 Кодексу законів про працю України. Водночас, відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання Головного територіального управління юстиції у Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку суди попередніх інстанцій виходили з того, що судовим рішенням у справі № 200/1042/20-а, яке набрало законної сили, наказ про звільнення позивача скасований, а позивач на час розгляду справи поновлена на посаді, а тому підстави для виплати позивачу вихідної допомоги відсутні.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження судових рішень позивач вказує пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Верховного Суду від 19.03.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У відзиві на касаційну скаргу представник Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з доводами та вимогами касаційної скарги не погоджується, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, судові рішення - без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 30.09.2021 адміністративну справу призначено до розгляду у попередньому судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. В ухвалі про відкриття касаційного провадження у справі судом відхилено посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України як на підставу касаційного оскарження у даній справі, з огляду на не зазначення скаржником конкретних норм права щодо застосування яких відсутній висновок Верховного Суду.

Приписами пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України скаржник зазначає, що при винесенні оскаржуваних судових рішень не було враховано правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 28.01.2021 у справі № 440/1613/20, від 28.12.2020 у справі № 440/630/20, зокрема щодо наявності у особи законних сподівань на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України, зважаючи на те, що пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, на підставі якого особу було звільнено з займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України, а частина четверта статті 40 Кодексу законів про працю України не встановлює особливостей застосування положень статті 44 Кодексу законів про працю України до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Варто зауважити, що спірним питанням у справах № 440/1613/20 та № 440/630/20 було застосування норм статті 87 Закону України «Про державну службу» в частині виплати вихідної допомоги державному службовцю у зв`язку з припиненням ним державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (ліквідація державного органу). Доводи касаційних скарг у цих справах зводились до незгоди із поширенням судами попередніх інстанцій на позивача приписів пункту 1 частини першої статті 40 та статті 44 Кодексу законів про працю України в частині гарантій на отримання вихідної допомоги при звільненні у зв`язку з ліквідацією органу. Верховний Суд у вказаних справах вказав, що приймаючи наказ про звільнення, який містить посилання на пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, передбачає, що звільнення на підставі такого пункту гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України. Позивач в такому разі має законні сподівання на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України, зважаючи на те, що пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, на підставі якого відбулось звільнення з займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України, а частина четверта статті 40 Кодексу законів про працю України не встановлює особливостей застосування положень статті 44 Кодексу законів про працю України до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Повертаючись до обставин справи № 200/1044/20-а, Верховний Суд вказує, що наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24.12.2019 № 3894/1 ОСОБА_1 звільнена з посади начальника Управління - начальника відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у зв`язку з ліквідацією державного органу, згідно пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій у відповідності до висновків Верховного Суду, викладених у постановах у справах № 440/1613/20 та № 440/630/20, вказали, що звільнення позивача з посиланням на пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України гарантує останньому право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України, на підставі чого дійшли висновку щодо протиправної бездіяльності Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо не нарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку при звільненні.

Водночас спірним у цій справі є питання чи зобов`язане Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу таку вихідну допомогу у разі, коли настали обставини, за яких позивача поновлено на посаді, що вказує про те, що трудові відносини між позивачем та відповідачем не припинені.

Таке питання судом касаційної інстанції у справах № 440/1613/20 та № 440/630/20 не вирішувалось, що дає суду підстави для висновку, що обставини цієї справи, та, відповідно, спірні правовідносини у справах № 440/1613/20 та № 440/630/20 не є подібними.

За правилами пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до частини другої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 327, 341, 343, 339, 355 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ухвалив:

Закрити касаційне провадження № К/9901/6922/21 у справі № 200/1044/20-а за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23.09.2020 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2021 у справі № 200/1044/20-а за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ж. М. Мельник-Томенко

Судді А. В. Жук

Н. М. Мартинюк