Справа № 640/25503/20
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2021-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2021 року м. Київ № 640/25503/20

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ), в якому просить суд зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) звернутись із поданням відповідно до вимог чинного законодавства України до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві щодо повернення ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 14.06.1997 р, орган, яким видано: Центральноміський РВ Макіївського МУ УМВС України в Донецькій області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна від 30.07.2020 р. у розмірі 11628,50 грн, відповідно до квитанції №ПН 1435201 від 30.07.2020 р.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивача звільнено від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно з п. 9 ст. 1 Закону України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування", як особу, яка придбала житло вперше, тому сплачений збір на обов`язкове державне пенсійне страхування підлягає поверненню. Однак, після звернення до відповідача із заявою про повернення надміру сплачених коштів, відповідач не вчинив жодних дій з метою повернення позивачеві збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.10.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення учасників справи (письмове провадження), встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали, а також зобов`язано позивача надати до суду належним чином засвідчену копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з параметрами запиту: за частковим, повним співпадінням, РНОКПП або іншими ідентифікуючими даними позивача, за виключенням реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна та його адреси.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що документи, які свідчать про те, що позивачем житло придбавалось вперше не можуть бути наявні в управління, оскільки ані реєстрацію договорів купівлі-продажу, ані реєстрацію права власності на житло Управління не здійснює. Окрім того, покладення на управління обов`язку доведення факту того, щодо придбання громадянином не в перше є по своїй суті абстрактним та неможливим, оскільки останній не є суб`єктом владних повноважень, що здійснює саме реєстрацію договорів. Крім того, відповідач зазначив про неможливість стягнення суми судового збору з відповідача, оскільки використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим законом забороняється.

Позивач надав суду відповідь на відзив, в якій наголосив на правомірності своїх позовних вимог.

21.01.2020 на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, в якому зазначено, що 06.11.2020 представником позивача було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, з якої вбачається, крім житла у місті Києві, у позивача начебто наявне житло у смт. Кожанки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.01.2021 повторно зобов`язано позивача надати до суду належним чином засвідчену копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з параметрами запиту: за частковим, повним співпадінням, РНОКПП або іншими ідентифікуючими даними позивача, за виключенням реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна та його адреси, а також зобов`язано Фастівську міську державну нотаріальну контору надати суду:

- інформацію з приводу купівлі житла, що розташоване за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 10823156), а саме, чи є Покупцем за вказаним договором ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_2 , виданий 14.06.1997р. Центрально Міський РВ Макіївського МУ УМВС України в Донецькій області; ІН НОМЕР_1 );

- копію договору купівлі-продажу житла, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 10823156).

На виконання вимог вищезазначеної ухвали суду, позивачем 18.02.2021 долучено до матеріалів справи інформаційну довідку з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.02.2021 №244598127.

Також, 01.03.2021 від Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області надійшов лист від 24.02.2021 №86/01-16, в якому зазначено, що Савчук Т.П. , в.о. державного нотаріуса Фастівської районної державної нотаріальної контори 28 травня 2005 року реєстр № 1091, посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_2 за яким продавець ОСОБА_3 (представник по довіреності ОСОБА_4 ) продала, а покупець ОСОБА_1 купила вищевказаний житловий будинок. До вказаного листа також додано копію договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.05.2005 року.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 30.07.2020 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 30.07.2020, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В. та зареєстрованим в реєстрі за №652.

При цьому, позивачем було сплачено 11 628, 50 грн. збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, що підтверджується квитанцією від 30.07.2020 №ПН1435201.

В той же час, позивач зазначає, що житло нею придбавалось вперше, а тому в силу положень п. 9 ст. 1 Закону України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування" вона не повинна була сплачувати збір на обов`язкове державне пенсійне страхування.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою від 13.08.2020.

За результатами розгляду заяви позивача Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві листом, копія якого наявна в матеріалах справи, повідомило, що для встановлення правових підстав для повернення коштів збору з операцій купівлі-продажу нерухомого майна в сумі 11 628, 50 грн. рекомендовано звернутись до суду.

Враховуючи наведені обставини, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Порядок справляння та використання збору на обов`язкове державне пенсійне страхування визначено Законом України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування" від 26.06.1997 року №400/97-ВР, (далі - Закон №400/97-ВР).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування", платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є: 9) підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Таким чином, із загального правила про обов`язковість сплати збору при придбанні нерухомого майна законодавцем встановлено два винятки - громадяни, які придбавають житло і перебувають на черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Станом на час придбання позивачем нерухомості - 30.07.2020, як і станом на час розгляду справи судом, в Україні відсутній механізм перевірки інформації про те, чи вперше особа придбала нерухомість.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, ведення якого розпочато з 01.01.2013, а також Реєстр прав власності на нерухоме майно, ведення якого розпочато згідно з наказом Мін`юсту від 07.02.2002 № 7/5 "Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно", не містять всієї інформації щодо наявності у власності об`єктів нерухомого майна, що знаходиться на території України.

Вказане питання було предметом звернення Пенсійного фонду України до Конституційного Суду України з проханням дати тлумачення терміна "придбавають житло вперше", що міститься у пункті 9 частини першої статті 1 Закону України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування", визначивши коло осіб, яких необхідно вважати такими, що придбавають житло вперше.

Ухвалою Конституційного Суду України від 23.03.2000 року №29-у/2000 відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі через відсутність у Пенсійного фонду України права на конституційне подання та непідвідомчість Конституційному Суду України питання, порушеного у поданні.

За відсутності відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше саме держава в особі Пенсійного фонду України як уповноваженого суб`єкта владних повноважень зобов`язана доводити той факт, що у кожному конкретному випадку особа, що зобов`язана сплачувати збір на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше.

Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.

Відсутність можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень встановити придбання квартир конкретною особою вперше, не може ставитись в провину особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може впливати на порушення прав громадян, які наділені такими правами.

Надаючи оцінку діям відповідача в даному випадку, суд звертає увагу на правову позицію Європейського суду з прав людини щодо відповідальності держави щодо виконання власних повноважень.

Зокрема, згідно з пунктами 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява № 29979/04, у якому проаналізовано поняття "належне урядування".

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), п. 38) (http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-107088).

Оскільки саме держава не виконала свій обов`язок запровадити внутрішню процедуру встановлення факту придбання нерухомого майна вперше, що сприяло б юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 03.07.2018 року по справі №819/33/17 та від 01.11.2018 року по справі №819/1353/17.

Згідно з поясненнями позивача, нею придбано майно вперше, до укладення договору купівлі-продажу від 30.07.2020 інша нерухомість нею не придбавалась.

На вимогу суду позивачем 18.02.2021 долучено до матеріалів справи інформаційну довідку з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.02.2021 №244598127, з якої вбачається, що 30.07.2020 о 11:45:41 год. за позивачем зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договіру купівлі-продажу, квартири, серія та номер: 652, виданий 30.07.2020, видавник: Алейніков М.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу.

Поряд з цим, зазначений витяг також містить відомості, що 07.07.2005 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договір купівлі-продажу, 1091, 28.05.2005.

Водночас, позивач наголошує, що будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 їй не належить, у зв`язку з чим, судом було зобов`язано Фастівську міську державну нотаріальну контору надати суду:

- інформацію з приводу купівлі житла, що розташоване за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 10823156), а саме, чи є Покупцем за вказаним договором ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_2 , виданий 14.06.1997р. Центрально Міський РВ Макіївського МУ УМВС України в Донецькій області; ІН НОМЕР_1 );

- копію договору купівлі-продажу житла, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 10823156).

На виконання вимог суду, 01.03.2021 від Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області надійшов лист від 24.02.2021 №86/01-16, в якому зазначено, що Савчук Т.П. , в.о. державного нотаріуса Фастівської районної державної нотаріальної контори 28 травня 2005 року реєстр № 1091, посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_2 за яким продавець ОСОБА_3 (представник по довіреності ОСОБА_4 ) продала, а покупець ОСОБА_1 купила вищевказаний житловий будинок. До вказаного листа також додано копію договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.05.2005 року.

Дослідивши зміст договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.05.2005 року, судом встановлено, що покупцем за вказаним договором є ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_3 ).

Водночас, позивачем в даній справі є ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ).

Отже, з наведеного вбачається, що особа, яка придбала будинок в АДРЕСА_2 є іншою особою, з відмінними ідентифікаційними даними, аніж позивач у справі - ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ).

Отже, з наданих суду відомостей не вбачається, що позивачем придбавалось інше майно до укладання договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2020.

Таким чином, у суду відсутні підстави для того, щоб ставити під сумнів твердження позивача про відсутність фактів придбання нею нерухомого майна (жилого приміщення) до укладення договору купівлі-продажу від 30.07.2020.

Отже, за відсутності відповідних доказів щодо придбавання позивачем житла не вперше, остання має право на повернення суми помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 1% від вартості об`єкта купівлі-продажу.

Необхідно зазначити, що відсутність відповідного правового механізму перевірки інформації щодо сплати позивачем збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 1% не звільняє відповідача від обов`язку повернення безпідставно сплачених коштів, зважаючи на те що Пенсійний фонд України згідно з пунктом 5 частиною шостою Постанови Кабінету Міністрів "Про затвердження Положення про Пенсійний фонд України" Пенсійний фонд України організовує, координує та контролює роботу територіальних органів щодо забезпечення надходжень від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, інших коштів, ведення обліку їх надходжень відповідно до законодавства

Одночасно суд зазначає, що згідно чинного законодавства збір на обов`язкове державне пенсійне страхування сплачується на рахунки органів Державної казначейської служби України, тому і повертатися ці кошти мають в порядку, визначеному для повернення бюджетних коштів.

Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів затверджено наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787, і він визначає випадки, за яких органи Державної казначейської служби України зобов`язані виконувати операції з повернення помилково або надміру сплачених податків, зборів (обов`язкових платежів).

Згідно з пунктом 5 названого Порядку, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов`язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, зокрема, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Отже, оскільки повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а такими органами є органи Пенсійного фонду України, то саме на відповідача в даному випадку покладено обов`язок щодо формування та надання до органів Державної казначейської служби подання про повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.11.2018 року по справі №813/1126/17.

Відтак, враховуючи встановлену законодавством процедуру повернення помилково сплачених коштів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч.1 ст. 139 КАС України).

Що стосується відшкодування позивачеві витрат на правову допомогу в розмірі 2 500, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Як свідчать матеріали справи, між позивачем та Адвокатським об`єднанням «В.І. Партнерс» було укладено Договір про надання правничої допомоги від 11.08.2020, предметом якого є надання правничої допомоги клієнту.

Додатком №1 до Договору про надання правничої допомоги визначено обсяг юридичних послуг, які виконавець зобов`язується виконати на замовлення Клієнта, а саме:

- скласти, підписати, направити в ПФУ заяву про повернення безпідставно сплачених коштів у розмірі 1% при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого майна, та отримати відповідь на цю заяву;

- у разі відмови ПФУ у поверненні безпідставно сплачених коштів у розмірі 1% при укладенні договору купівлі- продажу нерухомого майна, Виконавець зобов`язується оскаржити її в судовому порядку подавши позовну заяву до суду, в тому числі, отримати інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформувати пакет документів відповідно до вимог законодавства, підписати позовну заяву, завірити додані до неї документи, відправити позовну заяву до суду.

Додатком №2 Договору про надання правничої допомоги сторонами погоджено, що вартість послуг складає 2000, 00 грн.

Також до матеріалів справи долучено копії рахунку на оплату за Договором від 11.08.2020 на суму 2 000, 00 грн. та меморіально ордеру від 13.08.2020 на суму 2000, 00 грн.

Таким чином, витрати на правничу допомогу в розмірі 2000, 00 грн. підтверджуються доказами, доданими до матеріалів справи.

Водночас, 05.05.2021 до суду надійшла заява представника позивача, в якій, серед іншого, зазначено, що згідно Додатків №3 та №4 до Договору сторони узгодили загальну вартість робіт у розмірі 2 500, 00 грн.

Суд зауважує, що дійсно в матеріалах справи наявна копія Додатка №3 до договору, відповідно до п. 1 якого, виконавець на замовлення клієнта зобов`язується виконати наступні юридичні послуги:

- скласти адвокатський запит до Фастівської державної нотаріальної контори, з приводу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; підписати, направити, та отримати відповідь;

- направити відповідь на адвокатський запит до Окружного адміністративного суду м. Києва на виконання ухвали №640/25503/20 від 26.10.2020р., ;

- у разі находження відзиву на позовну заяву, від сторін по справі №640/25503/20, скласти та подати до суду відповідь на відзив.

Згідно пункту 2 Додатку №3, Сторони дійшла згоди про те, що вартість послуг, вказаних в п. 1 цього додатку складає 500,00 гривень (п`ятсот гривен 00 копійок).

Водночас, суд наголошує, що матеріали справи не місять доказів оплати позивачем зазначених послуг в розмірі 500, 00 грн.

Тобто, доказово підтверджено лише витрати позивача на правову допомогу в розмірі 2 000, 00 грн.

На переконання суду, витрати на оплату послуг правової допомоги в розмірі 2 000, 00 грн. є цілком обґрунтованими та повністю відповідають, як складності справи, так і її важливості для позивача, враховуючи матеріальну сторону вирішення даного спору.

За таких обставин, суд вважає, що витрати на професійну правову допомогу в розмірі 2 000, 00 грн., сплата яких підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, зокрема, меморіальним ордером від 13.08.2020 на суму 2000, 00 грн., підлягають відшкодуванню на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись статтями 2, 77, 159, 243-245, 263, Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) - задовольнити повністю.

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) звернутись із поданням до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві щодо повернення ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 14.06.1997 р, орган, яким видано: Центральноміський РВ Макіївського МУ УМВС України в Донецькій області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна від 30.07.2020 р. у розмірі 11 628,50 грн, відповідно до квитанції №ПН 1435201 від 30.07.2020 р.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) понесені нею витрати по сплаті судові збору у розмірі 840, 80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) та витрати на правову допомогу в розмірі 2 000, 00 грн. (дві тисячі гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, ).

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.Г. Вєкуа