Справа № 520/2385/2020
Суддя: Панов М.М.
Дата ухвалення: 2021-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2021 р. № 520/2385/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панова М.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання поновити на посаді та вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 06.02.2020 №13-кт Державної служби України з питань праці про звільнення ОСОБА_1 та наказ від 06.02.2020 №08-03/28 Головного управління Держпраці у Харківській області про оголошення наказу про звільнення ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну службу України з питань праці поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області;

- запропонувати ОСОБА_1 посаду, на яку він може претендувати, з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності та працевлаштування на відповідну посаду, у разі його згоди, шляхом переведення;

- зобов`язати Державну службу України з питань праці відшкодувати ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 06.02.2020 по дату ухвалення судового рішення по даній справі.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Державної служби України з питань праці (м. Київ, вул. Десятина, буд. 14, 01601, ), Головного управління Держпраці у Харківській області (61002, м. Харків, вул. Алчевських, буд. 40, ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання поновити на посаді та вчинити певні дії - відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з судовим рішенням першої інстанції позивачем 12.06.2020 було подано апеляційну скаргу на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2020.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15.02.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 по справі № 520/2385/2020 скасовано. Прийнято постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області, Державної служби України з питань праці про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання поновити на посаді та вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ від 06.02.2020 №13-кт Державної служби України з питань праці про звільнення ОСОБА_1 та наказ від 06.02.2020 №08-03/28 Головного управління Держпраці у Харківській області про звільнення ОСОБА_1 . Зобов`язано Державну службу України з питань праці поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області. Стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, у період з 06.02.2020 по 15.12.2020 включно у розмірі 181265 (сто вісімдесят одна тисяча двісті шістдесят п`ять) гривень 04 коп.

Не погоджуючись з постановою Другого апеляційного адміністративного суду Головним управлінням Держпраці у Харківській області та Державною службою України з питань праці 21.12.2020 було подано касаційну скаргу на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15.02.2020.

Постановою Верховного Суду від 03.08.2021 касаційні скарги Головного управління Держпраці у Харківській області та Державної служби України з питань праці - задоволено частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року - скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

Згідно витягу з протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 13.08.2021 вказана справа передана на розгляд судді Панова М.М.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2021 адміністративну справу №520/2385/2020 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання поновити на посаді та вчинити певні дії - прийнято до розгляду. Справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження в порядку ст. 262 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що звільнення з підстав, визначених у пунктах 1, 2, 6 ст. 40 Кодексу законів про працю України допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Системний аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що законною підставою для звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону України "Про державну службу" є факт ненадання згоди про переведення на іншу роботу. Однак, Державна служба України з питань праці порушуючи вказані вище норми законодавства про працю звільнила позивача з посади, при цьому не повідомивши його за 30 календарних днів до запланованого звільнення, та не запропонувала жодну іншу посаду для його переведення, що свідчить про незаконне звільнення без наявності на те законних підстав. На підставі викладеного просив задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Представником Головного управління Держпраці у Харківській області 07.09.2021 надано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, та зазначає, що діяв в межах повноважень та згідно норм чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Представником Державної служби України з питань праці 13.09.2021 надано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що дії відповідача вчинені в межах повноважень та згідно норм чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини. Просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Оцінивши повідомлені сторонами обставини, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 10.01.2019 відповідно до наказу від 09.01.2019 №1-кт Державної служби України з питань праці та наказу від 10.01.2019 №711-02/13 Головного управління Держпраці у Харківській області ОСОБА_1 було призначено на посаду першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області, як переможця конкурсу з випробуванням строком на п`ять місяців, що підтверджується копією трудової книжки.

06.02.2020 відповідно до наказу №13-кт Державної служби України з питань праці та наказу №08-03/28 від 06.02.2020 позивача було звільнено з посади першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області, у зв`язку із поновленням на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону України "Про державну службу".

Не погоджуючись із таким рішенням суб`єкта владних повноважень позивач звернувся за захистом порушених прав до суду.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються як загальними нормами трудового законодавства - КЗпП України, так і спеціальним законодавством, яким, у даному випадку, є Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VIII, оскільки позивач проходить державну службу.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про державну службу", державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, визначних частиною першою цієї статті.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з п.7 ч.1 ст.4 Закону України "Про державну службу", державна служба здійснюється з дотриманням принципу забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.

За змістом ч.ч. 7-8 ст. 11 Закону України "Про державну службу", захист права на державну службу, порушені права державного службовця підлягають безумовному поновленню, а перешкоди в реалізації цих прав - усуненню. Заявник має право оскаржити рішення, дії чи бездіяльність державних органів та їх посадових осіб, що перешкоджають реалізації прав, наданих йому цим Законом, до суду.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною 1 статті 83 Закону України "Про державну службу" визначено перелік підстав припинення державної служби:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади".

Відповідності до статті 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Частиною 6 статті 43 КЗпП України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Підставами для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є:

1) поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала;

2) неможливість виконання державним службовцем службових обов`язків за станом здоров`я за наявності медичного висновку, порядок надання якого визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я;

3) набрання законної сили рішенням суду про визнання особи недієздатною або про обмеження дієздатності особи;

4) визнання державного службовця безвісно відсутнім чи оголошення його померлим;

5) обрання на виборну посаду до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з дня набуття повноважень;

6) смерть державного службовця.

Аналіз зазначених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що ст. 87 Закону України "Про державну службу" регламентує особливості припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 83 вищенаведеного Закону, державна служба припиняється у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (ст. 88 цього Закону). Ст. 88 вказаного Закону достатньо чітко регламентує особливості припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін.

З матеріалів справи встановлено настання випадку передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 83 Закону України Закону України "Про державну службу", а саме рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.12.2019 у справі №826/12050/15 адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ №187-к від 09.06.2015 заступника Голови комісії з реорганізації Держгірпромнагляду України І.Г. Калиновської про звільнення ОСОБА_2 з посади першого заступника начальника Територіального управління Держгірпромнагляду у Харківській області відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників. Зобов`язано Державну службу України з питань праці поновити ОСОБА_2 на роботі на аналогічній посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області. Зазначене рішення допущено до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі.

Отже, суд доходить до висновку, що роботодавець дійсно може розірвати трудовий договір з працівником за п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП у разі поновлення на роботі попереднього працівника, який раніше виконував цю роботу.

Проте, відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП, звільнення за підставами, передбаченими пунктами 1, 2 та 6 статті 40 КЗпП, застосовується лише у випадках, коли неможливо працівника з його згоди перевести на іншу роботу (тобто тоді, коли у роботодавця об`єктивно немає такої можливості, або у разі, якщо працівник відмовиться від такого переведення).

Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів Про працю України» від 12.12.2019 №378-ІХ внесено зміни до Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 і наразі дійсно закріплена можливість не виконувати норму про переведення працівника за його згодою на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП), але виключно при скороченні державних службовців.

В усіх інших випадках, в тому числі і при припиненні державної служби у зв`язку з обставинами, що стались незалежно від волі сторін, зокрема при звільненні працівника у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу (ст. 88 ЗУ «Про державну службу»), діють норми ст. 49-2 КЗпП щодо встановленого останньою порядку вивільнення працівників.

Відповідно до ч. 6 cт. 49-2 КЗпП, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу'', здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості До мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що відповідачем, Головним управлінням Держпраці у Харківській області, протиправно вищезазначену норму застосовано не було.

Щодо конкуренції норм Кодексу законів про працю України та Закону України «Про державну службу», суд зазначає наступне.

Відповідачі, у відзивах на позовну заяву зазначають, що гарантії, передбачені Кодексом законів Про працю України, не можуть поширювати свою дію на відносини з припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, які передбачені ст. 88 Закону України "Про державну службу» через те, що при конкуренції норм Кодексу законів про працю України та Закону України «Про державну службу», перевага повинна надаватись спеціальним нормам.

Суд вважає помилковими доводи відповідачів, що якщо у спеціальному законі не передбачається або прямо забороняється застосування норм трудового законодавства, то особа може бути звільнена виключно з підстав, передбачених цими законами.

Так, Закон України «Про державну службу» визначає лише підстави припинення державної служби і гарантії у разі звільнення (розділ IX Закону України «Про державну службу»).

Порядок і процедура звільнення працівників, які мають статус державних служюовців, вказаний спеціальний закон не визначає, крім ст. 89 Закону України «Про державну службу», шо містить зобов`язання щодо передачі справ і майна.

Натомість в Кодексі законів про працю України закріплено саме порядок вивільнення працівників (ст.49-2 Кодексу), в тому числі і державних службовців.

Таким чином, аналіз Кодексу законів про працю України та Закону України «Про державну службу» дає підстави стверджувати, що в спірних відносинах, що розглядаються, жодних розбіжностей і конкуренції між цими нормативно-правовими актами немає.

Навпаки у спірних правовідносинах, що розглядаються, ці нормативні акти своїми нормами взаємодіють і доповнюють один одного. ЗУ «Про державну службу» як спеціальний закон визначає підстави її припинення, а Кодекс законів про працю України як загальний нормативно-правовий акт встановлює порядок вивільнення працівників, в тому числі, і тих, що мають статус державних службовців.

Тобто, в спірних правовідносинах, що розглядаються можливе субсидіарне застосування загальних норм, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані це повністю.

Таким чином, суд доходить висновку, що норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

А, отже, дія норм законодавства про працю, зокрема ч. 2 ст. 40, ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, в якій зазначено, що звільнення через поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, поширюється на відносини з припинення державної служби на підставі п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону України «Про державну службу».

Як було зазначено вище, на підставі абзацу 6 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей, а саме: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Враховуючи зазначені вище норми, суд зазначає, що для звільнення працівника у зв`язку із поновленням особи, яка раніше займала цю посаду, відповідач повинен був за 30 календарних днів до - запланованого звільнення, запропонувати позивачу переведення на іншу посаду з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, і лише в разі його не згоди - звільнити.

Системний аналіз вищевказаних норм чинного законодавства свідчить про те, що законною підставою для звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону України «Про державну службу» є факт ненадання згоди про переведення на іншу роботу.

Проте, Головне управління Держпраці у Харківській області порушуючи вказані вище норми законодавства про працю, звільнило позивача з посади, при цьому не повідомивши його за 30 календарних днів про звільнення, та не запропонувавши жодну іншу посаду для його переведення, що свідчить про незаконне звільнення без наявності на те законних підстав.

Таким чином, враховуючи, що спірні наказ від 06.02.2020 №13-кт Державної служби України з питань праці про звільнення ОСОБА_1 та наказ від 06.02.2020 №08-03/28 Головного управління Держпраці у Харківській області про звільнення ОСОБА_1 прийняті Головним управлінням Держпраці у Харківській області із порушенням встановленої процедури, без дотримання вимог чинного законодавства України, що мало наслідком порушення прав позивача, суд доходить до висновку, що вони є протиправними та підлягають скасуванню у судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно абз.2 п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Також, згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.08.2018 по справі №826/16311/16, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Окрім того, рішенням Верховного Суду України від 30.09.2020 у справі № 826/12050/15, рішення Окружного адміністративного суду від 26.12.2019, яким ОСОБА_2 поновлено на посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області скасовано та поновлено його на посаді першого заступника Територіального управління Держгірпромнагляду у Харківській області. Таким чином трудові права ОСОБА_2 поновленням ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області не порушуються.

Враховуючи встановлений судом факт незаконного звільнення позивача з посади, суд вважає, що позивач підлягає поновленню на попередньо займану посаду.

При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

Також, суд, звертає увагу на те, що ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожному гарантовано право на свободу вираження поглядів та одержання інформації.

Зокрема, у рішенні Європейського Суду у справі "Леандер проти Швеції" від 26 березня 1987 року, серія А, №116, § 74) зазначено, що свобода отримувати інформацію, про яку йдеться в пункті 2 статті 10 Конвенції, стосується передусім доступу до загальних джерел інформації і її основним призначенням є заборонити державі встановлювати будь-якій особі обмеження одержувати інформацію, яку інші особи бажають або можуть бажати повідомити цій особі.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Щодо зазначення Верховним судом у Постанові від 03.08.2021 того, що при прийняті оскаржуваних рішень, судами попередніх інстанцій не було досліджено: 1) чи були наявні рівнозначні посади та вільні вакансії, на які міг претендувати ОСОБА_1 у Державній службі України з питань праці; 2) чи було запропоновано ОСОБА_1 наявні рівнозначні посади та всі вільні вакансії у Державній службі України з питань праці, на які міг претендувати ОСОБА_1 , перед його звільненням; 3) чи була надана позивачем згода на переведення (за умови пропозицій посад), суд зазначає наступне.

У відзиві на адміністративний позов з цього приводу Головним управлінням Держпраці у Харківській області зазначено, що рівнозначні посади під час звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області у Державній службі України з питань праці та вільні вакансії у Державній службі України з питань праці, на які міг претендувати ОСОБА_1 були відсутні.

Отже, вказане підтверджує, що ОСОБА_1 не було запропоновано рівнозначної посади, на яку він міг претендувати, та відповідно, згода на переведення ним не надавалась. Щодо відсутності рівнозначних посад, як вказано у відзиві на позовну заяву, суд зазначає, що жодними належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами згідно ст.ст. 73-76 КАС України вказана обставина відповідачем не підтверджена. Тобто, відповідачем не надано до відзиву на позов жодних документальних доказів з цього приводу.

Таким чином, відповідачем не виконано обов`язку доказування, покладеного на нього ст. 77 КАС України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 263, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Держпраці у Харківській області (вул. Алчевських, буд. 40, м. Харків, 61002, ), Державної служби України з питань праці (вул. Десятинна, буд. 14, м. Київ, 01601, ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання поновити на посаді та вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати наказ від 06.02.2020 №13-кт Державної служби України з питань праці про звільнення ОСОБА_1 та наказ від 06.02.2020 №08-03/28 Головного управління Держпраці у Харківській області про звільнення ОСОБА_1 .

Зобов`язати Державну службу України з питань праці поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області.

Стягнути з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М.Панов