Справа № 520/6526/21
Суддя: Ніколаєва О.В.
Дата ухвалення: 2021-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

29 вересня 2021 року Справа №520/6526/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Ніколаєвої О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Харківського національного університету внутрішніх справ,

за участю третіх

осіб, які не заявляють

самостійних вимог на

предмет спору - Управління поліції охорони в Харківській області,

Національна поліція України,

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківського національного університету внутрішніх справ (далі по тексту - відповідач), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Управління поліції охорони в Харківській області ( далі по тексту - третя особа-1), Національної поліції України (далі по тексту - третя особа - 2), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 25 повних календарних років служби відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;

- зобов`язати відповідача донарахувати та доплатити позивачу відповідно до частини першої статті 9 Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 20 повних календарних років служби;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні та виплати часткової одноразової допомоги з 15.03.2021 по 25.03.2021 без урахування обов`язкових податків та зборів;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки повної виплати одноразової допомоги з 15.03.2021 по день фактичного розрахунку без урахування обов`язкових податків та зборів.

В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що він з 04.03.1997 по 06.11.2015 проходив службу в Управлінні Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області, а з 07.11.2015 по 15.03.2021 - у Національній поліції України. На переконання позивача, відповідач при його звільненні повинен був нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу, передбачену статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, тобто за 25 повних років. Проте, під час звільнення його зі служби відповідачем нарахована та виплачена спірна допомога не у повному розмірі (лише за 5 років за останнім місцем служби). На думку позивача, відповідачем під час нарахування спірної допомоги безпідставно не враховано період його попередньої служби в органах внутрішніх справ з 04.03.1997 до 06.11.2015, що є порушенням положень частин п`ятої та шостої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Зазначає, що вказана бездіяльність відповідача призвела до отримання позивачем спірної допомоги у меншому розмірі, ніж передбачена чинним законодавством України.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Ніколаєвій О.В.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи у адміністративній справі №520/6526/21.

Цією ж ухвалою відповідачу надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву, згідно з яким останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю оскільки, на думку відповідача, позивач набув право на отримання грошової допомоги, ще 23.12.2015 з моменту внесення змін до статті 9 Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходив службу в органах внутрішніх справ (Управлінні Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області), мав календарну вислугу не менше п`яти років і до 07.11.2015 був звільнений із служби в органах внутрішніх справ та продовжив роботу в Національній поліції. Таким чином орган, який зобов`язаний виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби після звільнення у 2015 році є Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області Національної поліції України як правонаступник Управлінні Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області.

Управлінням поліції охорони в Харківській області надано до суду пояснення на позовну заяву, в якій третя особа зазначає, що 06.11.2015 - 07.11.2015 служба позивача не припинилася (не переривалася), а фактично продовжилася по відповідній атестованій посаді в УПО Харківській області. Вказує, що норми статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України №393 виплату одноразової грошової допомоги, особам, які звільняються зі служби за пунктом 64 «з» Положення проходження служби в ОВС України не передбачали і не передбачають. Наказом від 18.12.2018 №823 о/с позивача було відряджено із залишенням на службі у поліції до Харківського національного університету внутрішніх справ з 19.12.2018, при переведені позивач також не набув права на виплату одноразової грошової допомоги.

Посилаючись на норми частини п`ятої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» третя особа зазначає, що одноразова грошова допомога за весь період служи позивача в органах внутрішніх справ та в Національній поліції України повинна бути призначена та виплачена саме органом (установою, організацією) у якому позивач працював на момент такого звільнення.

Національною поліцією України надано до суду пояснення на позовну заяву, в якій третя особа зазначає, що наказом УПО в Харківській області від 18.12.2018 №823 о/с позивача було відряджено із залишенням на службі в поліції до Харківського університету внутрішніх справ. Наказом Харківського національного університету внутрішніх справ від 09.03.2021 №97 о/с позивача було звільнено з посади провідного фахівця відділу первинної професійної підготовки поліцейських інституту післядипломної освіти з 15.03.2021. Згідно частини п`ятої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених частинами першою та другою цієї статті, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.

Управлінням поліції охорони в Харківській області надано до суду додаткові пояснення на відзив відповідача, в яких третя особа вказує, що стаття 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлює виключний перелік підстав, які надають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, позивач при звільненні 06.11.2015 не набув права на одноразову грошову допомогу, оскільки не підпадає під жодну з ознак визначених статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Також зазначає, що з 16.03.2021 позивач набув право на призначення одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (25 років його служби з урахуванням часу його служби в органах внутрішніх сил), яку йому зобов`язаний виплатити саме відповідач.

Відповідачем було надано пояснення у справі, в якому відповідач зазначає, що станом на день звільнення позивача - 06.11.2015, Закон України «Про Національну поліцію» не набрав чинності, а тому звільнення на підставі п. 9 розділу ХІ Закон України «Про Національну поліцію» є неправомірним. Вказує, що оскільки позивача було звільнено на підставі положень нормативно-правових актів, які на день звільнення не набрали законної сили, звільнення позивача фактично відбулося у зв`язку зі скороченням штатів.

Управлінням поліції охорони в Харківській області надано до суду додаткові пояснення на пояснення відповідача, в яких вказують, що Закон України «Про міліцію» втратив свою чинність на підставі Закону України «Про Національну поліцію», та звертає увагу, що пункти 1, 2 , 3, 7-13, 15, 17-18 розділу ХІ «Прикінцевих та Перехідних положень» цього Закону набрали чинність з 07.08.2015, а отже доводи відповідача, що пункт 9 розділу ХІ «Прикінцевих та Перехідних положень» Закону набрав чинності лише 07.11.2015 не відповідає дійсності і є помилковим та безпідставним.

У період з 06.05.2021 по 16.05.2021, 28.05.2021, 10.06.2021, з 29.06.2021 по 23.07.2021, з 20.08.2021 по 02.09.2021 суддя перебувала у відпустці.

Розглянувши надані сторонами документи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Харківський окружний адміністративний суд встановив наступне.

Судом з матеріалів справи встановлено, що у період з 04.03.1997 позивач проходив службу в органах внутрішніх справ.

У зв`язку з набранням чинності Закону України "Про Національну поліцію" позивача було звільнено з органів внутрішніх справ з 06.11.2015, що підтверджується копією витягу з наказу Департаменту Державної служби охорони при МВС України від 06.11.2015 №311 о/с

Позивача прийнято на службу до Національної поліції на посаду начальника Харківського міського відділу Управління поліції охорони в Харківській області, що підтверджується копією витягу з наказу від 07.11.2015 №1 о/с.

У подальшому позивача було відряджено із залишенням на службі в поліції до Харківського національного університету внутрішніх справ з 19.12.2015.

Позивача з 15.03.2021 звільнено зі служби в Національній поліції України на підставі пункту 2 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (через хворобу), що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 та витягу наказу Харківського Національного університету внутрішніх справ від 09.03.2021 №97 о/с.

Відповідно до вказаного наказу станом на день звільнення стаж служби позивача у поліції складав 25 років 05 місяців 12 днів, у календарному обчисленні 25 років 05 місяців 12 днів, у пільговому обчисленні (без урахування вислуги в календарному обчисленні) 05 років 07 місяців 17 днів.

Крім того у вказаному наказі, зазначено, що під час звільнення позивача йому було виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в поліції за період 07.11.2015 по 15.03.2021.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні не у повному розмірі, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

З заяв по суті справи судом встановлено, що спірним питанням у даній справі є право позивача при звільненні на отримання грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за весь час служби, тобто з урахуванням попереднього періоду служби в Управлінні Державної служби охорони при ГУ МВС України в Харківській області у період з 04.03.1997 по 06.11.2015, а також на отримання середнього грошового забезпечення за весь час затримки виплати цієї допомоги.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями частини п`ятої статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Приписами частини першої статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі по тексту - Закон України №580-VIII), який набрав чинності 07.11.2015.

Відповідно до частин першої та другої статті 94 Закону України №580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Відповідно до статті 102 Закону України №580-VIII пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (далі по тексту - Закон України №2262-ХІІ, положення Закону наведені у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 1-2 Закону України №2262-ХІІ право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Положеннями статті 9 Закону України №2262-ХІІ визначено підстави та категорію осіб, яким передбачено виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з розрахунку місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України №2262-ХІІ (у редакції, чинній на момент звільнення позивача з Національної поліції України) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їхнє утримання (частина четверта статті 9 Закону України №2262-ХІІ).

Відповідно до частини п`ятої статті 9 Закону України №2262-ХІІ поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або у сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених частинами першою та другою цієї статті, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.

Згідно частини шостої статті 9 Закону України №2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні поліцейським визначено постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 №393 (далі по тексту - Постанова Кабінету Міністрів України №393).

Згідно пункту 10 Порядку №393 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:

які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.

З системного правового аналізу вказаних норм вбачається, що у разі повторного звільнення особи, яка має право на пенсію за цим Законом, зі служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.

При цьому, сам факт отримання чи неотримання особою грошової допомоги при звільненні вперше не має жодного значення для вирішення питання, чи належить до виплати одноразова грошова допомога за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу з урахуванням попереднього періоду служби в органах внутрішніх справ, чи ні.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 18 вересня 2018 року в справі № 802/528/16-а.

Водночас, положеннями статті 9 Закону України №2262-ХІІ та пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України №393 встановлено виняток, за умови якого повторно звільненій зі служби особі, яка має право на призначення пенсії за Законом України №2262-ХІІ виплачується одноразова грошова допомога з урахуванням періоду попередньої служби, як то ненабуття права на отримання такої грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.

Таким чином, якщо при попередньому звільненні особа не набула право на виплату одноразової грошової допомоги, попередня вислуга років має враховуватись при обрахунку розміру одноразової грошової допомоги.

Відповідно, предметом доказування у даній справі є набуття позивачем права на отримання одноразової грошової допомоги за статтею 9 Закону України №2262-ХІІ при звільненні з органів внутрішніх справ з 06.11.2015.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України №2262-ХІІ (у редакції, чинній на момент звільнення позивача з органів внутрішніх справ у 2015 році) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Таким чином, частиною першою статті 9 Закону України №2262-ХІІ встановлені дві самостійні підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним в ній особам: які мають право на пенсію за цим Законом і звільняються зі служби за станом здоров`я; які звільнені зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно з пунктом 10 Постанови Кабінету Міністрів України №393 (у редакції, чинній на момент звільнення позивача з органів внутрішніх справ у 2015 році) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:

які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Як вбачається з наказу Департаменту державної служби охорони МВС України від 06.11.2015 №311 позивач звільнений з органів внутрішніх справ за статтею 64 пункт «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації).

Системний правовий аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що вказані норми права встановлюють певні умови, за яких виникає право на виплату одноразової грошової допомоги, а саме:

- звільнення особи із служби з підстав, що визначені як нормами статті 9 Закону України №2262-ХІІ і пунктом 10 Постанови Кабінету Міністрів України №393;

- наявність вислуги 10 років і більше.

Як свідчать матеріали справи, станом на час звільнення з органів внутрішніх справ 06.11.2015 вислуга років позивача складала - 18 повних календарних років, однак підставою для звільнення слугував перехід у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації), що виходячи з приписів чинного законодавства, не надавало йому право на отримання одноразової грошової допомоги, відповідно до Закону України №2262-ХІІ.

Таким чином, суд приходить до висновку, що при звільнені зі служби в органах внутрішніх справ 06.11.2015 позивач не набув права на одноразову грошову допомогу передбачену Законом України №2262-ХІІ.

Факт не отримання позивачем одноразової вихідної допомоги при звільненні з органів внутрішніх справ в 2015 році, також підтверджується листом Управління поліції охорони в Харківській області від 19.03.2021 №469/43/40/02-2021, під час звільнення позивача 2015 році зі служби в органах внутрішніх справ, одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 25 та/або 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби мені не призначалася і не виплачувалась у зв`язку з відсутністю для цього будь-яких правових підстав.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскільки позивач на час його першого звільнення з органів внутрішніх справ України в 2015 році не набув права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги, то відповідно до частини шостої статті 9 Закону України №469/43/40/02-2021 він має право на її отримання під час повторного звільнення з Національної поліції із врахуванням вислуги років при попередньому звільненні з органів внутрішніх справ.

Аналогічну за змістом правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 08.07.2020 у справі №487/3880/16-а.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Управління поліції охорони в Харківській області від 18.12.2018 №823 о/с позивача було відряджено із залишенням на службі в поліції до Харківського національного університету внутрішніх.

Відповідно до частини першої статті 71 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські за їхньою згодою можуть бути відряджені до органів державної влади, установ та організацій із залишенням на службі в поліції, але зі звільненням із займаної посади з подальшим призначенням на посади відповідно до переліку посад, які можуть бути заміщені поліцейськими в державних органах, установах та організаціях, що затверджується Президентом України.

Рішення про відрядження поліцейських приймає керівник поліції (частини треття статті 71 Закону України «Про Національну поліцію».

Згідно частини шостої статті 71 Закону України «Про Національну поліцію» звільнення з посад відряджених поліцейських здійснюється за рішенням керівника державного органу, установи, організації з подальшим направленням їх у розпорядження поліції.

Судом встановлено, що наказом Харківського національного університету внутрішніх справ МВС України від 09.03.2021 №97 о/с позивача звільнено зі служби в поліції відповідно до пункту 2 частини першої статті 77 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію» з виплатою одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби в поліції за період з 07.11.2015 по 15.03.2021.

Станом на момент звільнення стаж служби позивача у поліції у календарному обчисленні складав 25 років 05 місяців 12 днів. Одноразова грошова допомога при звільнені зі служби в поліції позивачу виплачена лише за 5 календарних років, а саме за період з 07.11.2015 по 15.03.2021.

Відповідно судом встановлено, що Харківський національний університет внутрішніх справ безпідставно не виплатив позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні за весь час служби в календарному обчисленні 25 років.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо неврахування при обчисленні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги вислуги років позивача при першому звільненні з органів внутрішніх справ у 2015 році.

Таким чином, суд визнає протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 25 повних календарних років служби відповідно до частини першої статті 9 Закону України №2262-ХІІ.

Як наслідок, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача донарахувати та доплатити позивачу відповідно до частини першої статті 9 Закону №2262-ХІІ одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 20 повних календарних років служби.

Щодо аргументів відповідача про те, що позивач набув право на отримання грошової допомоги, ще 23.12.2015 з моменту внесення змін до статті 9 Закон України №2262-ХІІ, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, то суд вважає такі безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої та другої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції від 23.12.2015) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Як вже зазначалось судом, згідно наказу від 06.11.2015 №311 позивач був звільнений з органів внутрішніх справ за статтею 64 пункт «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації).

Наказом УПО в Харківській області від 07.11.2015 №1 о/с позивача було прийнято на службу до Національної поліції на посаду начальника Харківського міського відділу Управління поліції охорони в Харківській області.

Таким чином, з системного аналізу статті 9 Закону України №2262-ХІІ (у редакції від 23.12.2015) суд приходить до висновку, що а ні підстава звільнення, а ні посада на яку призначено позивача не надають йому права на отримання вказаної разової грошової допомоги з 23.12.2015.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Положеннями статті 43 Конституції України проголошено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У даному випадку мало місце звільнення позивача зі служби без проведення остаточного розрахунку, а саме: виплати одноразової грошової допомоги при звільнення не у повному обсязі.

Згідно статті 117 КЗпП України у разі несплати власником або уповноваженим ним органом належних звільненому працівнику сум у встановлені строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні сплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Для проведення розрахунків належної до стягнення суми суд має встановити розмір недоплаченої суми та визначити істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника. Водночас, у матеріалах справи відсутні розрахунки сум невиплаченої частини одноразової грошової допомоги при звільненні, які були б проведені відповідачем.

Нарахування такої допомоги належить до дискреційних повноважень відповідача, а тому після набрання даним рішенням законної сили та його виконання відповідачем, позивач не позбавлений права звернутись з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи, що даний спір щодо права на отримання спірної допомоги вирішено на користь позивача, у відповідача після набрання рішенням законної сили виникне обов`язок щодо сплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. У разі невиконання такого обов`язку, у позивача виникне право на звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Відносно клопотання позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 4000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини восьмої статті 137 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Представник відповідача надав до суду заперечень щодо розміру витрат позивача на правничу допомогу.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вартість професійної правничої допомоги адвоката підтверджується договором про надання правової допомоги від 07.04.2021.

Згідно пункту 3.1 вказаного договору, розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану в межах цього договору правничу допомогу, визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору. Така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до договору, який набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до додаткової угоди №1 до договору про надання правничої допомоги від 07.04.2021 №07-04/21 вартість юридичних послуг (гонорару) складає 4000,00 грн.

Також, матеріали справи містять акт надання послуг професійної правничої допомоги від 13.04.2021, відповідно до якого визначено, що на виконання умов договору заявник прийняв послуги на суму 4000,00 грн., з яких: усна попередня (досудова) консультація, збір доказів - 1000 грн., формування правової позиції та складання позовної заяви 4 год. 3000,00 грн.

Водночас, позивачем надано до суду копію квитанції про сплату 4000,00 грн. згідно договору про надання правової допомоги.

Суд звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

За визначенням частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У свою чергу, у відповідності до пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина перша статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами четвертої, п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141).

Таким чином, Кодексу адміністративного судочинства України закладені критерії оцінки як співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу тощо), так і критерій пов`язаності цих витрат із веденням справи взагалі (пов`язаності конкретних послуг адвоката із веденням саме цієї судової справи, а не іншої справи).

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Відповідно до статті 30 цього Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Без сумніву, суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, п. 269).

Окремо суд зазначає, що відповідно до вимог частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо.

На переконання суду, ряд послуг, такі як усна попередня (досудова) консультація та формування правової позиції є подібними діями представника позивача під час яких здійснюється формування позиції позивача при підготовці адміністративного позову щодо спірних правовідносин, аналізу судової практики, надання пояснень, тощо.

У зв`язку з цим, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що сплачена позивачем сума на професійну правничу допомогу є неспівмірною із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а тому, вартість такої послуги, а саме, 4000,00 грн., у даному випадку є необґрунтованою та явно завищеною.

Крім того, згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece) від 19.10.2000, скарга №31107/96, узагальнив свою минулу практику стосовно угод про виплату адвокату гонорару і сформулював основні положення стосовно таких угод.

Так, ЄСПЛ зазначив, що згідно з його прецедентною практикою (§ 23 справи "Санді Таймс проти Об`єднаного Королівства (№ 2)" (Sunday Times v. UK (№2) від 6.11.1980, скарга № 6538/74) відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, їх необхідність і, більше того, умова розумності їх розміру.

На підставі викладеного, з урахуванням співмірност та часткового задоволення позовних вимог, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення клопотання про відшкодування судових витрат на правничу допомогу адвоката у сумі 3000,00 грн., понесених у зв`язку з розглядом справи, які підлягають стягненню за рахунок відповідача.

Розподіл судового збору здійснити у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Харківського національного університету внутрішніх справ (провулок Льва Ландау, 27, місто Харків, 61080, ), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Управління поліції охорони в Харківській області (вулиця Полтавський Шлях, 20, місто Харків, 61052, ), Національної поліції України (вулиця Академіка Богомольця, будинок 10, місто Київ, 01601, ) - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Харківського національного університету внутрішніх справ щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 25 повних календарних років служби відповідно до частини першої статті 9 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Зобов`язати Харківський національний університет внутрішніх справ донарахувати та доплатити ОСОБА_1 відповідно до частини першої статті 9 Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 20 повних календарних років служби.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Харківського національного університету внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються зі сплати судового збору у сумі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) та витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги сумі 3000,00 (три тисячі гривень 00 копійок).

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає оскарженню у порядку та у строки, визначені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 29.09.2021.

Суддя О.В. Ніколаєва