Справа № 620/1668/21
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2021-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1668/21 Суддя (судді) першої інстанції: Житняк Л.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Пилипенко О.Є.,Собківа Я.М., за участю секретаря: Зуєнка Д.П., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лосинівської селищної ради про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 у березні 2021 року звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати позивачу середньої заробітної плати за шість місяців з дня закінчення його повноважень голови Перемозької сільської ради на період працевлаштування відповідно до ч.2 ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 №93;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середню заробітну плату за шість місяців з дня закінчення повноважень як голови Перемозької селищної ради.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач безпідставно відмовив у виплаті середнього заробітку за шість місяців, оскільки посада, з якої позивача було звільнено у зв`язку з обранням на виборну посаду Перемозького сільського голови, на даний час ліквідована, а існуючі посади фельдшера в межах Лосинівської територіальної громади не мають повної ставки та знаходяться на значній відстані від попередньої роботи.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що чинним законодавством України позивачу гарантовано збереження середньої заробітної плати, яку він одержував на виборній посаді, лише за умови неможливості надання йому попередньої роботи (посади), а у разі її відсутності іншої рівноцінної роботи (посади) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації, і виключно на період його працевлаштування, але не більше шести місяців. Про можливість отримати рівноцінну роботу позивач був повідомлений листом від 11.01.2021, що свідчить про виконання відповідачем свого обов`язку щодо надання йому рівнозначної роботи. Однак, позивач до Комунального некомерційного підприємства «Ніжинський центр первинної медико-санітарної допомоги» з приводу працевлаштування не звертався. Тому, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Позивач, не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що відповідач безпідставно відмовив у виплатах середнього заробітку за шість місяців, оскільки посада, з якої позивач був звільнений у зв`язку з обранням на виборну посаду Перемозького сільського голови, на даний час ліквідована, а існуючі посади фельдшера в межах Лосинівської територіальної громади не мають повної ставки, знаходяться на значній відстані від попереднього місця роботи та не являються рівнозначними посадами в розумінні статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад».

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач відповідно до рішення 1 сесії 7 скликання Перемозької сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 12.11.2015 обраний сільським головою Перемозької сільської ради.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 №730-р Перемозька сільська рада приєднана до Лосинівської територіальної громади.

Розпорядженням Перемозького сільського голови Багмута С.С. від 03.12.2020 №29 «На виконання рішення 1 сесії 8 скликання Лосинівської селищної ради від 03.12.2020, відповідно до пп. 1 розділу 2 «Прикінцеві положення Закону «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення територій та адміністративних центрів територіальних громад п.562 від 16.04.2020 сільським головою Перемозької сільської ради ОСОБА_1 припинено повноваження сільського голови Перемозької сільської ради та зобов`язано головного бухгалтера ОСОБА_2 провести розрахунок згідно з чинним законодавством та відповідно до ст.116 КЗпП України.

17.12.2020 позивачем подано до Лосинівської селищної ради Ніжинського району заяву про видачу розпорядження щодо виплати йому середнього заробітку на період пошуку місця для працевлаштування (але не більше 6 місяців) з 04.12.2020, оскільки згідно з довідкою № 504 від 17.12.2020, виданою головним лікарем КНП «Ніжинський центр первинної медико-санітарної допомоги», фельдшерський пункт с. Гармащина не функціонує. Посада завідувача фельдшерського пункту, фельдшера в штатному розписі відсутня. Відповідь надавалася на усне звернення позивача щодо можливого повернення на посаду фельдшера у фельдшерський пункт с. Гармащина.

Лосинівська селищна рада надіслала на адресу КНП «Ніжинський центр первинної медико-санітарної допомоги» лист про надання інформації щодо наявності (відсутності) в установі іншої, рівноцінної роботи, з огляду на попереднє місце роботи позивача в межах Перемозького старостинського округу.

Згідно з отриманої відповіді від 22.12.2020 в межах Перемозького старостинського округу є вакантні посади (на 0,5 ставки) на фельдшерських пунктах с. Чистий Колодязь та станція Лосинівка. Водночас, вказано, що працевлаштування в іншому фельдшерському пункті Центру позивачу не пропонувалось.

11.01.2021 Лосинівська селищна рада у відповідь на звернення позивача про виплату йому середнього заробітку на період пошуку місця для працевлаштування рекомендувала звернутись до головного лікаря КНП «Ніжинський центр первинної медико-санітарної допомоги» щодо отримання рівноцінної роботи, у зв`язку з наявністю вакантних посад.

Позивач, вважаючи, що відповідач протиправно відмовив позивачу у виплаті середнього заробітку за шість місяців з дня закінчення його повноважень голови Перемозької сільської ради на період працевлаштування, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч.5 ст.12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» на сільських, селищних, міських голів поширюються повноваження та гарантії депутатів рад, передбачені законом про статус депутатів рад, якщо інше не встановлено законом.

Правовий статус депутата сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради, гарантії депутатської діяльності визначено в Законі України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 року №93-IV.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.6 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради здійснює свої повноваження, не пориваючи з виробничою або службовою діяльністю. Депутат місцевої ради, обраний секретарем сільської, селищної, міської ради, головою, заступником голови районної, обласної, районної у місті ради, працює у відповідній раді на постійній основі і не може суміщати свою службову діяльність з іншою роботою, у тому числі на громадських засадах (за винятком викладацької, наукової та творчої у позаробочий час), займатися підприємницькою діяльністю, одержувати від цього прибуток, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 118 Кодексу законів про працю України встановлено, що працівникам, звільненим від роботи внаслідок обрання їх на виборні посади в державних органах, а також у партійних, профспілкових, комсомольських, кооперативних та інших громадських організаціях, надається після закінчення їх повноважень за виборною посадою попередня робота (посада), а при її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою працівника, на іншому підприємстві, в установі, організації.

Частиною 1 ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» передбачено, що в разі обрання депутата місцевої ради на виборну посаду у раді, на якій він працює на постійній основі, трудовий договір з ним за попереднім місцем роботи припиняється відповідно до законодавства. Обраний на виборну посаду у відповідній раді, на якій він працює на постійній основі, депутат місцевої ради, який перебуває на службі у військових формуваннях чи правоохоронних органах держави, прикомандировується до місцевої ради із залишенням на цій службі. З працівником, якого прийнято на роботу (посаду), що її виконував (займав) депутат місцевої ради, укладається строковий трудовий договір; цей договір розривається у разі повернення депутата місцевої ради на роботу, але не пізніш як через три місяці після припинення повноважень депутата місцевої ради».

Відповідно до ч.2 ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутату місцевої ради, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень надається попередня робота (посада), а за її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації. У разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету. У разі, якщо колишній депутат місцевої ради має право на пенсійне забезпечення або йому призначена пенсія за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника, за вислугу років відповідно до закону, за ним не зберігається середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді в раді. Час, коли колишній депутат тимчасово не працював у зв`язку з неможливістю надання йому попередньої або рівноцінної роботи (посади) безпосередньо після закінчення строку його повноважень, зараховується, але не більше шести місяців, до страхового стажу і стажу роботи (служби) за спеціальністю, за якою депутат працював до обрання у місцеву раду, де він виконував свої обов`язки на постійній основі.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що законодавством гарантується право особи на надання, після закінчення її повноважень за виборною посадою, попередньої роботи (посади). У той же час, це право може бути реалізовано за умови наявності посади, або іншої рівноцінної посади.

Отже, у разі коли колишній депутат місцевої ради до обрання на виборну посаду в раді перебував у трудових відносинах з підприємством (установою, організацією) незалежно від форми власності та виду діяльності, однак надання попередньої або рівноцінної роботи йому на цьому підприємстві (установі, організації) або, за його згодою, на іншому неможливе, закон гарантує збереження за цим депутатом середньої заробітної плати на період його працевлаштування, але не більше шести місяців.

Такий висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, що викладений у постановах від 07.02.2019 у справі №507/1299/16-а, від 25.10.2019 у справі №345/3102/16-а, від 26.12.2019 у справі №570/3880/16-а.

Слід наголосити, що під неможливістю надання відповідної роботи (посади) необхідно розуміти лише об`єктивну неможливість надати депутату місцевої ради, звільненому з виборної посади, попередньої посади через ліквідацію підприємства, установи, організації, її скорочення тощо.

Правові висновки аналогічного змісту наведені у постановах Верховного Суду від 26.12.2019 у справі №570/3880/16-а, від 09.12.2020 у справі №275/318/16-а.

Матеріалами справи встановлено, що до обрання на позивача на виборну посаду позивач працював на посаді фельдшера у фельдшерському пункті с. Гармащина.

Відповідно до рішення 1 сесії 7 скликання Перемозької сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 12.11.2015 позивач обраний сільським головою Перемозької сільської ради.

На звернення позивача Комунальне некомерційне підприємство «Ніжинський центр первинної медико-санітарної допомоги» повідомило, що фельдшерський пункт с. Гармащина не функціонує. Посада завідувача фельдшерського пункту, фельдшера в штатному розписі відсутня.

Отже, працевлаштування позивача після звільнення з посади сільського голови на попередню роботу (посаду) або надання йому рівноцінної посади виявилося неможливим з наведених підстав.

Доводи відповідача, викладені, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що позивач відмовився від запропонованої йому Комунальним некомерційним підприємством «Ніжинський центр первинної медико-санітарної допомоги» рівнозначної посади є безпідставними, оскільки запропоновані посади фельшера в межах Лосинівської територіальної громади не мають повної ставки та знаходяться на значній відстані від попереднього місця роботи й не є рівнозначними посадами в розумінні статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад».

Аналізуючи наведені правові норми та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не має право на отримання середньої заробітної плати, яку він одержував раніше на виборній посаді у раді, на період працевлаштування, але не більше шести місяців, оскільки визначені частиною другою статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» випадки, коли середня заробітна плата за колишнім депутатом місцевої ради не зберігається, у спірних правовідносинах відсутні.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середню заробітну плату за шість місяців з дня закінчення повноважень як голови Перемозької селищної ради, колегія суддів зазначає таке.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Порядок № 100), передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Водночас, відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Абзацами 1, 2 пункту 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Колегія суддів вважає, що оскільки обчислення та нарахування таких виплат здійснюється відповідачем у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року за № 100, які не були нараховані позивачу, а тому суд не може перебирати на себе повноваження відповідача, здійснювати розрахунок та стягувати не нараховані суми середньої заробітної плати.

Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у Постанові від 21 березня 2019 року у справі №817/498/17 наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 року №21-1465а15 у справі №826/4418/14, яку колегія суддів враховує при виборі та застосування норм права до спірних правовідносин.

Позиція Європейського суду з прав людини та Верховного Суду свідчить про необхідність встановлення такого способу відновлення порушеного права, при якому можливість прийняття подальших протиправних рішень буде виключена.

Суд наголошує, що жоден інший спосіб захисту порушених прав позивача не гарантує безпосереднього поновлення прав позивача та практичного застосування задекларованого принципу мовчазної згоди як ефективного механізму захисту, як того вимагає принцип верховенства права.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Водночас, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій/рішення. Для цього адміністративний суд наділений повноваженнями, зокрема, щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, або ж прийняти рішення.

У випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.

Зважаючи на обставини справи, колегія суддів вважає, що позивач обрав належний, достатній та ефективний спосіб захисту порушених своїх прав, а саме: визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати позивачу середньої заробітної плати за шість місяців з дня закінчення його повноважень голови Перемозької сільської ради на період працевлаштування відповідно до ч.2 ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 №93 та зобов`язання відповідача нарахувати й виплатити позивачу середню заробітну плату за шість місяців з дня закінчення повноважень як голови Перемозької селищної ради.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Водночас, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно з п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч.2 ст.317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 250, 308, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Лосинівської селищної ради щодо виплати ОСОБА_1 середньої заробітної плати за шість місяців з дня закінчення його повноважень голови Перемозької сільської ради на період працевлаштування відповідно до ч.2 ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 №93.

Зобов`язати Лосинівську селищну раду нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за шість місяців з дня закінчення повноважень як голови Перемозької селищної ради.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 30 вересня 2021 року.

Головуючий суддяЛ.Т. Черпіцька
Судді: О.Є. Пилипенко
Я.М. Собків