Справа № 420/11807/21
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2021-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області №122 від 01.07.2021 року та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
09.07.2021 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №122 від 01.07.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його;

- зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

У позові вказано, що позивач вважає наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №122 від 01.07.2021 року необґрунтованим та протиправним, оскільки він приймався без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення та стосуються справи.

З покликанням на положення п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у позові вказано, що позивач є громадянином Алжирської Народної Демократичної Республіки та на даний момент не може повернутися до країни свою походження через обґрунтовані побоювання переслідування його на підставі належності до соціальної групи - «Амазіг» та у зв`язку з можливістю застосування до нього безпідставних арештів та тюремного ув`язнення за участь в мітингах за незалежність їхнього народу та визнання їх прав.

Як стверджує позивач, інформація по країні походження підтверджує обґрунтованість побоювань позивача.

Зважаючи на вищевикладене та покликаючись на положення п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивач просить суд скасувати оскаржуване рішення.

Ухвалою від 14.07.2021 року Одеським окружним адміністративним судом прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження у справі.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за правилами ст.262 КАС України.

Вказаною ухвалою судом також зобов`язано відповідача надати до суду належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи позивача та наказу ГУ ДМС України в Одеській області №122 від 01.07.2021 року.

06.08.2021 року (вх. №43000/21) від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов та на виконання ухвали суду від 14.07.2021 року надійшла копія матеріалів особової справи №2021ОD0086 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, у відзиві на позовну заяву зазначено, що Головне управління ДМС України в Одеській області не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи викладене, а також з покликанням у відзиві на позов на ті ж обставини та підстави, які встановлені у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.07.2021 року, відповідач вказує, що рішення (наказ) ГУ ДМС України в Одеській області №122 від 01.07.2021 року приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Станом на дату вирішення даної адміністративної справи інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.

Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.1 ст.120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

З урахуванням положень ч.1 ст.120, ч.6 ст.120 КАС України, ст.258 КАС України, враховуючи період перебування головуючого судді по справі у відпустці, дана адміністративна справа вирішується судом у межах строку, визначеного ст. 258 КАС України.

Дослідивши матеріали, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Згідно матеріалів особової справи №2021ОD0086 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка розпочата 10.06.2021 року, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 10.06.2021 року звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №84.

Так, позивач є громадянином Алжирської Народної Демократичної Республіки, уродженцем м. Боджні (Алжир). За національністю алжирець, за етнічною належністю відноситься до групи амазіг, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова амазіг, позивач також володіє арабською, французькою та англійською мовами (вивчав у школі). За сімейним станом неодружений.

ОСОБА_1 має неповну вищу освіту. Середню освіту здобув у м. Боджні (Алжир) протягом 1999-2013 років. Вищу освіту здобував у м. Боджні (Алжир) в університеті технологій ім.Мулуд Мамері у період 2013-2015 роки (не закінчив), та на території України в Одеському державному аграрному університеті в 2016-2017 роках, де закінчив підготовчий факультет та перший курс. На період навчання позивач проживав на території України на підставі посвідок на тимчасове проживання.

ОСОБА_1 в ОСОБА_2 та Україні не працював (у зв`язку з навчанням) та не працює.

Судом встановлено, що щодо позивача 10.06.2021 року проведено анкетування, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, в анкеті зазначено, що ОСОБА_1 вперше виїхав з Алжиру 27.01.2016 авіарейсом Алжир (Алжир) Париж (Франція) Бориспіль (Україна) у зв`язку з навчанням, однак у 2017 році у позивача виникли фінансові труднощі та йому не вистарчило коштів на навчання, у зв`язку з чим він його припинив. Потім одружився в Україні та повернувся в Алжир 05.03.2019 року, та згодом отримав візу Д на території Алжиру по посвідці через одруження, виїхав 13.06.2019 року авіарейсом Алжир (Алжир) Стамбул (Туреччина) Бориспіль (Україна) та прибув в Україну 14.06.2019 року. На даний час позивач не може повернутися до Алжиру, тому що може бути загроза його життю зі сторони арабів, оскільки позивач відноситься до етнічної групи амазіг, яка бореться та хоче відокремитись та створити свою державу. Араби обмежують їх права та амазіг не можуть навчатись на своїй рідній мові. В анкеті вказано, що позивач брав участь у демонстраціях як амазіг, ходив із саморобними прапорами з приводу відокремлення та незалежності його етнічної групи. Також в анкеті зазначено, що позивач не може сказати дати, коли брав участь у демонстраціях, однак його два рази арештували у 2015 році та у березні 2019 року, відводили до відділення поліції та відпускали. Родина позивача не має ніяких проблем і після виїзду позивача у них все було добре.

Як зазначено в анкеті, позивач не бажає повертатися до Алжиру, так як боїться, що його можуть посадити за ґрати.

10.06.2021 року відносно позивача складено реєстраційний листок як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З метою більш досконалого вивчення обставин, за яких позивач звернувся із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, 24.06.2021 року відповідачем була проведена співбесіда з позивачем, що підтверджується відповідним протоколом, в ході якої ОСОБА_1 , зокрема, повідомив, що у випадку повернення до Алжиру боїться потрапити за ґрати у зв`язку з його участю у демонстраціях та належністю до етнічної групи амазіг та зазначає, що він не переслідувався за громадянство, національність та етнічну належність або віросповідання, політичні погляди.

01.07.2021 року відповідачем була проведена додаткова співбесіда з позивачем, що підтверджується відповідним протоколом. Під час вказаної співбесіди ОСОБА_1 зазначив, що звернувся до управління з метою законного проживання та працевлаштування на території України, отримання документів.

01.07.2021 року відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами вивчення матеріалів справи ОСОБА_1 , на підставі проведених анкетування та протоколів співбесіди із вказаною особою та вивчення наявних матеріалів особової справи, дослідженої інформації по країні походження, головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту в Україні, у якому зазначено, що заява громадянина Алжиру на установчі дані ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов, зазначених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, у висновку вказано, що ані заявник, ані його близькі родичі ніколи не перебували членами релігійних, політичних, громадських або військових організацій ані на Батьківщині, ані на території України. Також, заявник не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, яке б було пов`язано з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами. Твердження заявника носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, заявник не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. Водночас, особа не надала жодних документальних підтверджень або доказів висловленим побоюванням, за матеріалами особової справи відсутня доказова база або аргументовані усні твердження висловленим побоюванням.

Як зазначено у висновку, під час проведення відповідних процедурних заходів заявником не було наведено жодних прикладів особистого переслідування. Водночас, інформація, надана заявником з приводу висловлених побоювань стосовно повернення на Батьківщину містить низку розбіжностей та суперечностей, які шукач захисту не зміг належним чином обґрунтувати, що вказують на використання ним вигаданої легенди переслідування та суттєво знижують рівень довіри до його заяви в цілому.

Так, вказано у висновку, виїзд заявника з Алжиру не був пов`язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати серйозної шкоди. За матеріалами особової справи встановлено, що шукач захисту ніколи не зазнавав переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Близькі родичі заявника також ніколи не переслідувалися за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Також, за матеріалами особової справи відсутня інформація, яка б вказувала на участь заявника або його близьких родичів в релігійних, політичних, військових або громадських організаціях на території країни громадянської належності, що б могло стати причиною для переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

У висновку зазначено, що в процесі аргументації висловлених побоювань переслідувань за ознаками національності заявник використовує загальну інформацію, яка взята зі сторонніх джерел і являє лише загальну картину без урахування індивідуальних особливостей звернення заявника. Так, заявник свідомо маніпулює лише загальними фактами історії країни задля створення легенди переслідування та аргументування причини звернення до територіального підрозділу ДМС, водночас, не вказує на жодні конкретні факти особистих переслідувань або елементи переслідувань близьких родичів, які б могли чинити вплив на обставини його подальшого безперешкодного проживання на території Алжиру. Під час опитування заявник чітко зазначив, що у випадку повернення до країни громадянської належності йому нічого не загрожує. Натомість, шукач захисту зазначає, що не бажає повертатися до Алжиру через економічні проблеми та безробіття, що, у свою чергу, не має ніякого відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця.

Водночас, стверджується у висновку, наступні обставини вказують на неправдоподібність наданої заявником інформації та необґрунтованість висловлених побоювань стосовно ймовірної загрози зазнати переслідувань на Батьківщині за вказаним елементом:

- в ході проведеної співбесіди інформація стосовно неможливості виїзду заявника до країни громадянської належності, яка могла б стати підставою для можливих переслідувань у випадку повернення на Батьківщину, вважається необґрунтованою, враховуючи проведений аналіз та зіставлення отриманих тверджень. За результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи від заявника не отримано інформації, яка б вказувала на обставину прийняття його близькими родичами участі або надання сприяння протестам, які наразі відбуваються на території Алжиру, заявник не перебував та не перебуває членом антиурядових, не надає ствердну відповідь про власне опозиційне ставлення до діючої влади на території Алжиру, ніколи не приймав активних дій, спрямованих проти діючої влади або на повалення діючого політичного та державного устрою на території Алжиру та не займався протиправною діяльністю, що вказує на відсутність підстав для визначення заявника як опозиціонера по відношенню до діючої влади та можливих переслідувань за вказаною обставиною;

- в заяві від 10.06.2021 року щодо історії власного переслідування, шукач захисту зазначив, що наразі не може повернутися до Батьківщини у зв`язку з побоюванням зазнати переслідувань через його участь в демонстраціях на території Алжиру. Заявник вказує, що неодноразово був затриманий правоохоронцями в 2015 та в 2018 роках. Заявник не може надати чітких пояснень з приводу ймовірних обставини щодо арештів, а також не зміг надати пояснень стосовно змісту та характеру ймовірно висунутих проти нього обвинувачень. Шукач захисту під час співбесіди вказав, що документи в поліції на нього не оформлювалися, а було лише попередження про недоцільність прийняття участі в подальшому у демонстраціях та через декілька годин його відпускали;

- у заяві від 10.06.2021 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, він не зазнавав жодних протиправних арештів або затримань, фізичного насилля під час проживання на території Алжиру, ані він, ані його близькі родичі ніколи не мали жодних проблем з представниками органів державної влади країни громадянської належності або антидержавних формувань;

- будь-яких фактів щодо свавільного переслідування усіх берберів на території Алжиру встановлено не було, що додатково підтверджується об`єктивною ситуацією щодо найближчих родичів особи (батьки, 2 брати та 2 сестри), які також є берберами, водночас не зазнавали та не зазнають будь-яких переслідувань або дискримінації з боку алжирської влади. Додатково, під час проведення протоколу співбесіди розгляду заяви особи було встановлено, що власне берберська мова та культура не є забороненими на території Алжиру. Також, на території країни громадянської належності існує можливість самостійного вивчення берберської мови, ознайомлення з відповідними телевізійними каналами, періодичними виданнями, люди мають можливість спілкування берберською мовою, відзначати відповідні свята та обряди, що також вказує на відсутність конвенційних переслідувань заявника на Батьківщині;

- заявник мав безперешкодний доступ до будь-яких адміністративних послуг, що надаються державою;

- у заявника ніколи не виникало суттєвих проблем з населенням країни, установленням соціальних зв`язків на території країни громадянської належності;

- заявник не повідомляє про обставину можливих утисків або дискримінації його близьких родичів, які залишились проживати на території країни громадянської належності та зазначає, що у родини не має ніяких проблем з проживанням;

- заявник мав можливість безперешкодного доступу до лікарень, державних та комерційних закладів на території країни громадянської належності, що вказує на відсутність випадків необґрунтованої відмови у отриманні передбачених послуг;

- заявник вказує на відсутність конфліктів або прийнятих спроб агресії по відношенню до нього з боку арабів у зв`язку з його належністю до берберської національності, водночас, зазначаючи під час проживання на території Алжиру ні він, ні його родина ніколи не переслідувалися з приводу цієї ознаки. Додатково, особа зазначає, що проживає в регіоні, де більшість населення бербери-амазіги;

- заявник вказує, що берберська мова не є забороненою на території Алжиру та є поширеною мовою спілкування чисельної групи осіб на території країни громадянської належності, зокрема, зазначаючи, що він мав можливість навчатися берберській мові в родинному колі та в школах, подальшого вільного спілкування;

- шукач захисту мав можливість вільного переміщення територією країни громадянської належності, а також вільного виїзду за кордон, не зазнаючи при цьому ніяких проблем чи перешкод;

- заявник ніколи публічно та/або через ЗМІ не висловлював власну позицію з приводу тих або інших актуальних питань розвитку країни громадянської належності;

- заявник не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які б були пов`язані з конвенційними ознаками визначення статусу біженця;

- заявник не є членом відокремленої релігійної групи або етнічної меншості, він також не був учасником міжрелігійних або міжетнічних конфліктів, що зводить до мінімуму загрозу ризику його переслідувань за конвенційними ознаками у випадку повернення на територію країни громадянської належності;

- у близьких родичів заявника залишилась рухома та нерухома власність на території країни громадянської належності;

- шукач захисту не може чітко зазначити, що може загрожувати йому у випадку повернення на Батьківщину. Натомість, обставини, за яких він безперешкодно особисто отримав паспортний документ ще в 2015 році, відкрив візу до України 15.01.2016 року та без жодних проблем перетнув державний кордон Алжиру, свідчить про відсутність у нього відповідних проблем на Батьківщині. Додатково, на відсутність проблем вказує той факт, що заявник і під час навчання на території України неодноразово (2016, 2017, 2019 роки) повертався на Батьківщину під час канікул, про що вказують дані відмітки в паспортному документі. Разом з тим, причину виїзду заявника за межі країни громадянської належності саме через обставину потенційних переслідувань на Батьківщині спростовує обставина особистого оформлення заявником студентської візи до України за запрошенням від університету. Зокрема, при заповненні пакету документів, необхідних для виїзду на територію України заявник жодним чином не повідомляв про обставину потенційних утисків або переслідувань на території країни громадянської належності, зазначаючи, що він виїжджає до України з метою отримання освіти.

Отже, зазначено у висновку, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Алжиру, небажання її повернення до країни громадянської належності з позиції визнання заявника біженцем в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

У висновку зазначено, що можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини га основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ви 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Зважаючи на вищенаведене, вказано у висновку, особу можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН від 01.12.2013 року з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні поняття «біженець».

01.07.2021 року відповідачем прийнято наказ №122 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

01.07.2021 року відповідачем на підставі наказу №122 від 01.07.2021 року, на ім`я позивача складено повідомлення №5/1-444 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке ОСОБА_1 отримав 05.07.2021 року.

Не погодившись з наказом №122 від 01.07.2021 року, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Частиною 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань, на переконання суду, є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила не повертатись в країну походження і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності, наявна суперечливість у повідомлених позивачем обставинах, не надано жодного доказу щодо обставин, на які позивач покликався.

Щодо проблематики переслідувань позивача, суд, оцінюючи побоювання позивача з суб`єктивної сторони, зазначає, що такі побоювання мають бути переслідуваннями тільки за ознаками: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів, які у позивача відсутні.

Суд вважає, що доводи позивача є надуманими та фактично мають на меті легалізувати перебування позивача на території України, оскільки жодних доказів на підтвердження наявності утисків громадян Алжиру, належних до етнічної групи берберів (амазіг), та натомість неодноразово стверджував, що його не переслідували за ознаками національної та етнічної належності.

Доводи позивача щодо неможливості етнічній групі, до якої він належить, навчатись в Алжирі на берберській мові (амазіг) суд вважає необґрунтованими, оскільки берберська мова (амазіг) є «національною (народною)» мовою в Алжирській Народній Демократичній Республіці.

При цьому, позивач зазначив, що він ніколи не брав участь в діяльності політичних партій та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної чи до соціальної групи.

Позивач під час співбесіди також зазначав, що його не переслідували на батьківщині за ознаками раси, громадянства, віросповідання, за політичними поглядами, що йому особисто ніхто не погрожував.

Окрім цього, надана позивачем інформація носить суперечливий характер:

- у анкеті позивач спочатку зазначає, що не одружений, однак згодом у анкеті та у додатковому протоколі співбесіди зазначає про те, що одружився з дівчиною, але потім розійшлися та що документів немає. При цьому при зверненні до відповідача із заявою позивачем було надано в тому числі свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 11.10.2017, відповідно до якого позивач уклав шлюб з ОСОБА_3 ;

- у анкеті позивач зазначає, що брав участь у демонстраціях та що його два рази арештовували у 2015 році та у березні 2019 року, при цьому у протоколі додаткової співбесіди зазначає, що востаннє брав участь у демонстрації на території Алжиру у лютому 2019 року.

Суд зазначає, що ані до органу міграційної служби, ані до суду з боку позивача протягом усього строку розгляду даної адміністративної справи не надано жодного доказу переслідування ОСОБА_1 за конвенційними ознаками.

При вирішення даної адміністративної справи суд також враховує, що країну громадянської належності ОСОБА_1 востаннє покинув 13.06.2019 року та прибув в Україну 14.06.2019 року, та що з 2015 року (участь позивача у демонстраціях та його затримання поліцією) фактично виникли обставини з якими позивач пов`язує причини неможливості повернення до країни громадянської належності.

При цьому до органу міграційної служби позивач звернувся лише 10.06.2021 року.

Факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом, в тому числі ставить під сумнів реальність загрози життю позивача з тих обставин, що ним були повідомлені та вказує на те, що дане звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише наміром легалізувати власне перебування на території України.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.

Так, Верховний суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Окрім цього, відповідно до інформації про безпекову ситуацію на території Алжиру, розміщеної на офіційному веб сайті Консульської служби України: «Безпекова ситуація в країні є цілком контрольованою. Завдяки соціальним та політичним заходам, що здійснюються алжирським урядом, відійшли у минуле масові терористичні акти, що зумовили формування іміджу АНДР як небезпечної держави. Силові структури (поліція, жандармерія, армія, служба безпеки) досить ефективно контролюють ситуацію, зокрема, у великих містах країни.

До найбільш безпечних регіонів АНДР можна віднести великі міста Оран, Арзев, Мостаганем, Константина, а також столицю країни місто Алжир.

Центральні райони зазначених міст можна вважати абсолютно безпечними. Однак в передмістях, за виключенням великих промислових зон, необхідно бути більш обережним.

В окремих регіонах країни, в основному в гірській місцевості, ще продовжуються терористичні напади. До небезпечних з цієї точки зору регіонів можна віднести гірську Кабілію з центром у м. Тізі Узу (150 200 км на схід від столиці), а також області Бумердес, Буїра, Скікда та Жіжель. Час від часу терористичні акти фіксуються також у південних областях АНДР. Слід відзначити, що більшість терактів здійснюється на другорядних дорогах та в невеликих населених пунктах. Здебільшого дії терористів спрямовані проти алжирської поліції, армії, жандармерії, інших силових структур. Достатньо рідко трапляються озброєні напади терористів на цивільне населення».

На сайті Міністерства економіки України розміщено інформацію про те, що у 2019 році на території Алжирської Народної Демократичної Республіки відбулась 52-а Міжнародна алжирська виставка FIA-2019.

При цьому сам позивач зазначає, що звернувся до міграційного органу з метою легалізації власного перебування на території України.

Тому, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Заявлена позивачем у його заяві, під час анкетування та співбесіди інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Алжирі його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факту переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Зазначене у своїй сукупності свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні постійного проживання, а необхідні для тимчасової легалізації, оскільки він бажає стабільно жити в Україні, соціально інтегруватись. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в Алжирі та перебуваючи поза її межами позивач та його родичі не зазнавали і не зазнають жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому суд вважає безпідставним покликання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Алжиру, з огляду на наступне.

Так, Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічні висновки викладені у по справі Верховного Суду від 28.11.2018 року по справі №420/133/19.

Враховуючи встановлені судом обставини у справі та досліджені докази, суд дійшов висновку, що Головним управлінням ДМС в Одеській області було вжито всіх заходів для встановлення обставин, за якими громадянин Алжиру ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання йому статусу біженця та прийнято обґрунтоване рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та воно прийняте, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, а тому суд не знаходить підстав для його скасування та задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов є таким, що не підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:
У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській про: визнання наказу ГУ ДМС України в Одеській області №122 від 01.07.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасування його; зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 );

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул.Преображенська, 44, м.Одеса, 65045, ).

Суддя Корой С.М.

.