Справа № 640/28628/20
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2021-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 року м. Київ № 640/28628/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянув в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - відповідач), в якому просить: визнати неправомірним рішення, викладене у листі-рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 24 вересня 2020 року № 2600-0303-8/135001; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в міста Києві задовільнити заяву позивача про визнання страхового стажу на посадах державного службовця та зобов`язати вчинити дії - визнати страховий стаж позивача на посадах державного службовця: 32 роки 02 місяці 25 днів відповідно до п.2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ «Про державну службу», статей 25, 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу», статті 66 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» та про переведення на пенсію за віком відповідно до пункту 2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ «Про державну службу», статей 25, 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу», статті 66 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», рішення Конституційного суду України від 05 квітня 2001 року у справі № 1-з моменту реєстрації заяви у Головному управлінні Пенсійного фонду України у місті Києві від 17 вересня 2020 року вхідний № 12633; стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь позивача судові витрати в розмірі 878 грн. 80 коп.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем протиправно відмовлено у переведенні його на пенсію державного службовця відповідно до Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», за наявності відповідного стажу роботи в органах державної податкової служби, посадові особи якої є державними службовцями.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2020 року відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 640/28628/20 передано на розгляду головуючій судді Кузьменко А.І.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2021 року справу прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві надати суду належним чином завірену копію пенсійної справи ОСОБА_1 .

Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, та просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що станом на 01 травня 2016 року позивач не займав посаду державної служби, не мав стаж державної служби, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу». Саме через відсутність необхідного стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців відповідачем прийнято рішення про відмову в переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». Документи, які містяться в матеріалах пенсійної справи позивача, свідчать про те, що позивач не працює та на час набрання чинності зазначеним законом не працював на посадах, передбачених Законом України «Про державну службу», які відносяться до посад державної служби, та стажу, необхідного для призначення вказаного виду пенсії, позивач не має.

Позивач скористався своїм правом та надіслав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що заперечення відповідача у відзиві є безпідставними та протиправними, оскільки довідкою Міністерства фінансів України від 04 жовтня 2019 року підтверджено його стаж державного службовця, який складає 32 року 02 місяці 25 днів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач перебуває на обліку в Головному правлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

17 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якій просив перевести його з пенсії за віком, призначеної у відповідності до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу».

Листом від 24 вересня 2020 року № 2600-0303-8/135001 Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві відмовило у задоволенні заяви позивача, мотивуючи своє рішення тим, що на момент набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», він не працював на посаді державного службовця і на цей час у нього не було необхідних 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723 «Про державну службу», що дають право для переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу».

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з позовом для захисту своїх прав, свобод та законних інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV) особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» (далі - Закон України № 3723-XII) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

10 грудня 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про державну службу» № 889-VIII, який набрав чинності 01 травня 2016 року (далі - Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII).

Згідно пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII втратив чинність Закон України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII визначено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., №52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 1 статті 25 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII було визначено, що основними критеріями класифікації посад державних службовців є організаційно-правовий рівень органу, який приймає їх на роботу, обсяг і характер компетенції на конкретній посаді, роль і місце посади в структурі державного органу.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача судом встановлено, що в період з 28 травня 1986 року по 04 січня 2016 року останній працював в податкових органах, зокрема:

28 травня 1986 року - призначено на посаду економіста відділу державних доходів;

26 грудня 1986 року - переведено на посаду економіста відділу фінансування;

01 квітня 1987 року - переведено на посаду ревізора-інспектора відділу державних доходів;

16 лютого 1988 року - переведено на посаду старшого економіста відділу державних доходів;

01 листопада 1989 року - призначений на посаду провідного економіста відділу державних доходів і податків

02 липня 1990 року - призначений на посаду начальника відділу податку на додану вартість і акцизів Державної податкової інспекції по Донецькій області;

01 листопада 1992 року - присвоєно персональне звання «радник податкової служби І рангу»;

08 грудня 1992 року - призначений на посаду начальника Державної податкової інспекції по місту Донецьку;

04 березня 1994 року - позивачем прийнято присягу державного службовця»;

01 лютого 1996 року - присвоєно спеціальне звання «державний радник податкової служби ІІІ рангу»;

02 грудня 1996 року - призначений на посаду начальника Головного управління економічного аналізу;

30 жовтня 2000 року - присвоєно спеціальне звання «державний радник податкової служби ІІ рангу»;

26 лютого 2001 року - призначений на посаду начальника Головного управління оподаткування прибутку та відрахувань до цільових фондів;

05 серпня 2002 року - призначений на посаду заступника голови аналізу Державної податкової адміністрації у місті Києві;

21 червня 2005 року - переведений на посаду начальника управління оподаткування юридичних осіб;

26 січня 2006 року - переведений на посаду начальника управління економічного аналізу та прогнозування;

21 липня 2010 року - призначений на посаду директора Департаменту економічного аналізу Державної податкової адміністрації України;

03 березня 2011 року - переведений на посаду заступника директора Департаменту економічного аналізу Державної податкової адміністрації України;

04 листопада 2011 року - помічник голови інформаційно-аналітичного відділу управління забезпечення діяльності голови Державної податкової адміністрації у місті Києві

30 листопада 2011 року - переведено на посаду помічника Міністра відділу підготовки виступів та презентацій Департаменту забезпечення діяльності Міністра (патронатна служба) та присвоєно 9 ранг державного службовця;

19 грудня 2011 року - переведений на посаду заступника директора Департаменту координації та спрямування Міністром роботи центральних органів виконавчої влади - начальник відділу організаційно-аналітичного забезпечення координації та спрямування Міністром ЦОВВ та присвоєно 7 ранг державного службовця;

04 січня 2016 року - позивача звільнено з займаної посади.

Відповідно до статті 1 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII, який був діючим протягом тривалих періодів роботи позивача на відповідних посадах в податкових органах, державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року № 236, державна фіскальна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне врахування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

За приписами статті 342 Податкового кодексу України, посадовою особою контролюючого органу може бути особа, яка має освіту за фахом та відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, якщо інше не передбачено законом, та на яку покладено виконання завдань, зазначених у цьому Кодексі та Митному кодексі України.

Посадові особи контролюючих органів є державними службовцями.

Посадові особи, які вперше зараховуються на службу до контролюючих органів і раніше не перебували на державній службі, складають присягу державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу».

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що посадові особи державної податкової служби займають посади в державних органах, виконуючи завдання і функції держави, зокрема у сфері податкової політики, одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету, а отже, перебувають на державній службі та є державними службовцями.

Відповідно до пункту 8 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

В свою чергу, порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Kабінету Mіністрів України від 03 травня 1994 року № 283, також було передбачено зарахування до стажу державної служби роботи (служби) на посадах суддів, слідчих, а також час служби на посадах рядового та начальницького складу осіб, яким присвоєно встановлені законодавством спеціальні звання міліції, в органах внутрішніх справ, що входили або входять до структури Міністерства внутрішніх справ (далі - Порядок №283).

Так, згідно з абзацами 3 та 5 пункту 2 Порядку № 283 (чинного до набрання законної сили Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, тобто в редакції, чинній на момент виникнення права на пенсію як держслужбовця) було встановлено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів; на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання.

Таким чином, зважаючи на те, що як Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, так і нормами діючих до нього профільних Законів України «Про державну службу», та Порядку № 283, - було передбачено зарахування до стажу державної служби роботу (службу) на посадах керівних працівників і спеціалістів в органах державної податкової служби та її територіальних органів, та враховуючи те, що ОСОБА_1 з 28 травня 1986 року безперервно працював в органах державної податкової служби та прийняв присягу державного службовця, обіймав відповідні посади для виконання завдань і функцій держави (у сфері податкової політики), йому присвоювались відповідні ранги державних службовців та спеціальні звання за наслідками атестації у визначеному Законом порядку, а також те, що він одержував заробітну плату за виконувану роботу за рахунок державного бюджету, і з отримуваної ним заробітної плати проводились відрахування підвищених розмірів відповідних (страхових, соціальних) внесків до спеціальних фондів державного бюджету,- то всі періоди роботи (служби) позивача підлягають зарахуванню до стажу державної служби.

Що ж до посилань відповідача на те, що займані позивачем посади не належать до посад, віднесених до категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, оскільки йому як посадовій особі контролюючих органів присвоювались спеціальні звання, а не ранги державної служби, - варто зазначити наступне.

Згідно з пунктом 344.1 статті 344 Податкового кодексу України пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу».

При цьому, період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Відповідно до пунктів 343.1 - 343.2 статті 343 Податкового кодексу України, посадовим особам контролюючих органів присвоюються такі спеціальні звання: головний державний радник податкової та митної справи; державний радник податкової та митної справи I рангу; державний радник податкової та митної справи II рангу; державний радник податкової та митної справи III рангу; радник податкової та митної справи I рангу; радник податкової та митної справи II рангу; радник податкової та митної справи III рангу; інспектор податкової та митної справи I рангу; інспектор податкової та митної справи II рангу; інспектор податкової та митної справи III рангу; інспектор податкової та митної справи IV рангу; молодший інспектор податкової та митної справи.

Положення про спеціальні звання та порядок їх присвоєння, співвідношення з рангами державних службовців, розмір надбавок за спеціальне звання затверджуються Кабінетом Міністрів України.

У разі присвоєння посадовій особі спеціального звання відповідно до пункту 343.1 цієї статті надбавка за ранг державного службовця не виплачується.

Процедуру присвоєння спеціальних звань посадовим особам органів доходів і зборів та осіб, уповноважених їх присвоювати визначено Порядком присвоєння спеціальних звань посадовим особам органів доходів і зборів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 жовтня 2013 року № 839 (далі - Порядок №839).

Згідно пункту 9 Порядку № 839 посадовій особі, яка перебувала на державній службі та вперше призначена на посаду в органах доходів і зборів, присвоюється спеціальне звання за посадою, на яку призначено особу, з урахуванням встановленого співвідношення рангів державних службовців.

Особам, які приймаються на роботу до органів доходів і зборів та яким раніше присвоєно спеціальні звання державної податкової або митної служби, спеціальні звання присвоюються з урахуванням співвідношення, визначеного законом.

За приписами пункту 4 Порядку № 839 до строку перебування у спеціальному званні зараховується період роботи в органах доходів і зборів у спеціальному званні (ранзі державного службовця), а також строк перебування у спеціальному званні (ранзі державного службовця) посадових осіб державної податкової та державної митної служби, крім посадових осіб, яким у період роботи в органах доходів і зборів спеціальне звання було присвоєно достроково.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 року № 306 «Питання присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями» (далі - Постанова №306) затверджено Порядок присвоєння рангів державних службовців, співвідношення рангів державних службовців і військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями згідно з додатками 1-10.

Вищенаведені норми підтверджують, що посадові особи контролюючих органів, в даному випадку податкового органу, віднесені до державних службовців за певними особливостями, тобто з присвоєнням спеціальних звань, які відповідають певним категоріям та рангам державних службовців.

Відтак, спеціальні звання посадових осіб органів державної податкової служби прирівнюються до рангів державного службовця, визначених постановою Кабінету Міністрів України № 306.

Отже, посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Як встановлено судом, загальний стаж державної служби ОСОБА_1 складає 32 роки 02 місяці 25 днів, 01 листопада 1992 року присвоєно персональне звання «радник податкової служби І рангу», 01 лютого 1996 року присвоєно спеціальне звання «державний радник податкової служби ІІІ рангу» та 30 жовтня 2000 року присвоєно спеціальне звання «державний радник податкової служби ІІ рангу». 19 грудня 2011 року присвоєно 7 ранг державного службовця.

Враховуючи викладене, періоди роботи позивача в податкових органах зараховуються до стажу державної служби для призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII.

Таким чином, стаж роботи ОСОБА_1 на вищезазначених посадах складав більше 20 років.

Станом на момент звернення до відповідача з заявою від 17 вересня 2019 року позивач набув права і на отримання пенсії за віком державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу».

З метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача суд вважає за можливе зобов`язати відповідача здійснити переведення позивача на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу».

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем надано суду достатні документальні докази, якими підтверджується протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови у переведенні його на пенсію за віком відповідно до пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», в той час, як відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість зазначених дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, викладене у листі-рішенні від 24 вересня 2020 року № 2600-0303-8/135001 щодо відмови у переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно Закону України «Про державну службу».

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в міста Києві здійснити переведення ОСОБА_1 з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію державного службовця відповідно до пункту 2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», статей 25, 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу з 17 вересня 2020 року.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, місто Київ, вулулиця Бульварно-Кудрявська, будудинок 16, ) судовий збір в сумі 878 (вісімсот сімдесят вісім) грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу

Суддя А.І. Кузьменко