Справа № 160/15447/21
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2021-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О.
Ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у період з 01квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року не була нарахована суддівська винагорода відповідно до ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року № 1402-VIII, а саме: у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,2, надбавки за вислугу років у розмірі 60%. Під час нарахування суддівської винагороди за цей період відповідачем-1 було застосовано обмеження, передбачене частиною третьою статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року.
18.04.2020 року набрав чинності Закон України №553-ІХ, яким Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік доповнено статтею 29, якою було визначено, що до завершення карантину, обмежується розмір суддівської винагороди 10-ма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020 року, внаслідок чого з квітня по серпень 2020 року відповідач-1 нараховував та виплачував суддівську винагороду у значно меншому розмірі, ніж визначено Законом України Про судоустрій і статус суддів, а саме: з обмеженням сумою 47 230 грн., сума невиплаченого обмеження за наведений період склала 308 743,26 грн., що підтверджено відповідними копіями розрахункових листів за цей період і станом на день подання цієї позовної заяви, вказана сума обмеження позивачеві не виплачена.
Позивач вважає такі дії відповідача-1 протиправними та такими, що суперечать ст.130 Конституції України та ст.135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, правовим позиціям Конституційного Суду України, які неодноразово та послідовно висловлювалися у його рішеннях з приводу того, що розмір суддівської винагороди не може зменшуватися або визначатися іншими законами, зокрема, і законом про Державний бюджет, так як є гарантіями незалежності суддів, невід`ємним елементом їх статусу, наведені норми Конституції та спеціального закону мають вищу юридичну силу, у вказані норми відповідні зміни не вносились, а тому підлягають обов`язковому виконанню.
Також позивач посилається і на те, що норми Закону №553-ІХ щодо обмеження суддівської винагороди були визнані неконституційними згідно рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020, вказує, що вказане обмеження у виплаті їй суддівської винагороди є протиправними діями відповідача-1, які призвели до порушенням її права на мирне володіння своїм майном, гарантоване їй статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що ефективним способом захисту її порушеного права, виходячи з вимог ст.13 Конвенції, є саме зобов`язання відповідача-1 вчинити дії по нарахуванню та виплаті суддівської винагороди за вказаний вище період виходячи з розміру суддівської винагороди, встановленої частинами 2, 3, 5, 6 ст.135 наведеного спеціального Закону з урахуванням зазначеної у позові численної правової позиції, викладеної у рішеннях Європейського суду з прав людини.
У період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року положення ч.1, ч.3 ст.29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік (у редакції Закону №553-ІХ) були чинними і на підставі них здійснювалося нарахування та виплата позивачеві суддівської винагороди, а рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 на спірні правовідносини з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року не можуть вплинути, оскільки вони виникли до прийняття цього рішення, останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, які виникли до його прийняття, рішення Конституційного Суду України набирає чинності з дня його ухвалення згідно до ст.91 Закону України Про Конституційний Суд України" про що також зазначено і у аналогічних правових позиціях Верховного Суду у його постановах від 23.01.2019 року, 25.07.2019 року та від 23.12.2019 року, які є обов`язковими для врахування адміністративними судами за ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
За викладеного, відповідач-1 вважає, що прийняття Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 року не може бути підставою для нарахування позивачеві суддівської винагороди у період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року відповідно до ст.135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, а відповідно, і не може бути обрано підставами для визнання дій відповідача протиправними, оскільки зазначене рішення не поширюється на відносини, що виникли до дня його ухвалення.
Питання обмеження суддівської винагороди Законом №553-ІХ було предметом розгляду і Ради Суддів України, якою надавалися роз`яснення щодо порядку та правильності її нарахування саме з обмеженнями з 18.04.2020 року відповідач-1 вказує і на те, що прийняття Закону №553-ІХ зумовлене економічним становищем держави та спрямоване на досягнення фінансової стабільності і узгоджується із висновками Конституційного Суду України у його рішеннях від 25.01.2012 року №3-рп/2012, від 26.12.2011 року №20-рп/2011 та з практикою ЄСПЛ у його рішеннях від 09.10.1979 року Ейрі проти Ірландії, від 12.10.2004 року у справі Кйяртан Асмундсон проти Ісландії.
За викладених обставин, представник відповідача-1 вважає, що у період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року включно позивачеві нараховувалася та виплачувалася суддівська винагорода із застосуванням обмежень, встановлених Законом №553-ІХ правомірно та з дотриманням вимог ст.19 Конституції України, а починаючи з 28.08.2020 року (дня ухвалення рішенням Конституційного Суду №10-р/2020) виплата суддівської винагороди позивачеві здійснюється у повному обсязі відповідно до ст.135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, що, на думку відповідача 1, свідчить про те, що він не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансових можливостей, здійснювати нарахування суддівської винагороди у спірний період без обмежень, встановлених ст.29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік у редакції Закону №553-ІХ.
Додатково, на виконання вимог ухвали суду від 06.09.2021 року відповідачем-1 надана довідка на ім`я ОСОБА_1 , яка працює на посаді судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська про те, що її суддівська винагорода за період з 01.04.2020 р. по 30.09.2020 р. складала в сумі 308 743,26 грн.
Щодо висновків Конституційного Суду України, викладених у його рішенні від 28.02.2020 року №10-рп/2020, то відповідач 2 зазначає, що вказане рішення не може вплинути на правовідносини у період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року, оскільки не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, які виникли до його прийняття, у зв`язку із чим вважають, що висновки вказаного рішення не можуть бути підставами для задоволення позовних вимог позивача щодо нарахування та виплати суддівської винагороди відповідно до ст.135 Закону №1402 з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року.
Додатково, відповідач-2 у відзиві повідомив про те, що кошторисні призначення відповідача-1 для місцевих загальних судів за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» станом на 31.12.2020 року становили 497372,5 тис.грн., зміни до кошторису у 2020 року стосовно зменшення вказаних асигнувань не вносились та бюджетні асигнування у вказаній вище сумі були відкриті в повному обсязі.
Суд зазначає, що разом із відзивом від 29.09.2021 р., представником відповідача-2, було подано заяву про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, в обгрунтування якої зазначено, що позивач є суддею Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська. Предметом розгляду цієї справи є: визнання протиправними дій Територіального управління щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди; стягнення суддівсько винагороди. На підставі означеного, відповідача-2 вважає, що справа має істотне значення для сторін та становить значний суспільний інтерес. При цьому зазначено, що враховуючи значення даної справи для сторін, категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, суспільний інтерес до розгляду даної справи, дану справу необхідно розглядати в порядку загального позовного провадження.
Стосовно означеної заяви про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, суд зазначає наступне.
Окрім зазначеного представником відповідача-2, а саме: «значення даної справи для сторін, категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, суспільний інтерес до розгляду даної справи» будь-яких інших обґрунтувань як в підтвердження зазначеного, так і посилань на інші обставини, зазначено не було.
У відповідності до ч.4 ст.9 КАС України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Відповідно до ч.2 ст.210 КАС України, з урахуванням змісту спірних правовідносин, обставин справи та зібраних у справі доказів суд під час розгляду справи по суті може змінити порядок з`ясування обставин справи та порядок дослідження доказів, про що зазначається у протоколі судового засідання.
Відповідно до ч.3 ст.257 КАС України, при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Здійснивши системний аналіз зазначених вище норм чинного законодавства, суд зазначає, що останній наділений правом при вирішенні питання щодо відкриття провадження у справі за правилами спрощеного або загального позовного провадження враховувати як складність даної справи, так і необхідність з`ясування всіх обставин у такій справі.
В матеріалах справи міститься акт від 29.09.2021 р. №1527, в тексті якого зазначено про те, що до відзиву, направленого на адресу суду 29.09.2021 р. відсутні докази направлення копій відзииву учасникам справи.
Суд зазначає, що останній вжив заходи, щодо належного повідомлення третьої особи про розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні, у порядку визначеним КАС України.
Відтак, оскільки пояснення на позовну заяву до суду не надходили, а матеріали справи містять відомості про належне повідомлення третьої особи щодо відкриття прововадження у справі та необхідність подання пояснень до суду, останнє не перешкоджає розгляду справи.
Суд розглянув справу відповідно до ст. 263 КАС України, в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, враховуючи строк розгляду справи, передбачений ч.2 даної статті.
Отже, рішення у даній адміністративній справі, з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 р., зі змінами, приймається 01.10.2021 р.
Дослідивши в судовому засіданні докази, наявні в матеріалах справи, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено наступне.
Указом Президента України Про призначення суддів №590/2010 від 30 квітня 2010 року, позивача, ОСОБА_1 , призначено на посаду судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у межах п`ятирічного строку.
Наказом голови Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська №20 від 01 червня 2010 р. ОСОБА_1 зараховано на посаду судді до штату Амур-Нижньодніпровскього районного суду м. Дніпропетровська з 01 червня 2010 р.
Указом Президента України №348/2017 від 02 листопада 2017 р. ОСОБА_1 обрано суддею безстроково.
Наказом голови Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська №14 від 04.02.2020 року позивачу встановлена надбавка за вислугу років у розмірі 60% від посадового окладу.
Наказом голови Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14.04.2020 року за №24 позивачу було встановлено щомісячну доплату за перебування на адміністративній посаді в суді, як заступника голови суду у розмірі 5% від посадового окладу.
Так, у період з 01.01.2020 року по 17.04.2020 року включно позивачеві була нарахована та виплачена суддівська винагорода із розрахунку 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2020 року, урахуванням регіонального коефіцієнту - 1,2, надбавка за вислугу років 60% від посадового окладу, виходячи із розміру суддівської винагороди, встановленої ст.135 Закону України Про судоустрій і статус суддів.
12.03.2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19, якою з 12.03.2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної постанови змін неодноразово змінювалась, збільшуючи строк дії карантину.
18.04.2020 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13.04.2020 року №553-ІХ (далі Закон №553-ІХ) за яким Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік доповнено статтею 29, якою було встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення карантину, заробітна плата державних службовців, у тому числі і суддівська винагорода суддів обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.
У подальшому, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року № 10-р/2020 у справі №1-14/2020/230/20 положення ряду законів, у тому числі і Закону №553-ІХ були визнані неконституційними та втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, тобто з 28.08.2020 року
Відповідно, з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року, включно, відповідачем-1 позивачу була нарахована та виплачена суддівська винагорода (за винятком днів відпустки) у розмірі зі встановленими обмеженнями (10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року).
Правовідносини сторін, що виникають у сфері визначення організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечення права кожного на справедливий суд регулюється нормами Конституції України, ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» тощо.
Відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.
Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Розмір винагороди судді встановлюється Законом України Про судоустрій і статус суддів.
Закон України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 року № 1402-VIII (далі Закон №1402) визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Відповідно до ч.2 ст.135 Закону №1402 суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно п.1 ч.3 ст.135 вказаного Закону №1402, базовий розмір посадового окладу судді становить, зокрема, судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Відповідно до ч. ч. 5-8 ст.135 наведеного Закону №1402 встановлено, що суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі, за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків, більше 5 років 20 відсотків, більше 10 років 30 відсотків, більше 15 років 40 відсотків, більше 20 років 50 відсотків, більше 25 років 60 відсотків, більше 30 років 70 відсотків, більше 35 років 80 відсотків посадового окладу.
Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Частиною 9 ст.135 Закону передбачено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
При цьому, ч. 1 ст.135 Закону №1402 суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Отже, системний аналіз наведених норм ст.130 Конституції України, ст.135 наведеного Закону, визначено, що суддівська винагорода регулюється тільки законом про судоустрій та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, що дає всі підстави суду дійти висновку, що норми закону про судоустрій є спеціальними у визначенні розміру суддівської винагороди, а відповідно, мають пріоритет у застосуванні над іншими законодавчими актами виходячи із загальних норм права.
Окрім того, слід зазначити, що питання невідповідності Законів нормам Конституції України, якими зменшувалась суддівська винагорода, були предметом неодноразового розгляду Конституційним Судом України (далі - КСУ).
Рішенням КСУ від 11 березня 2020 року №4-р/2020 розглянуто конституційне подання Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень законів України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування" від 16 жовтня 2019 року № 193-IX, "Про Вищу раду правосуддя" від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII, у п.4.1 якого зазначено наступне:

Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року №4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020).

"Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2, абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018)".

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія "За демократію через право" (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (частина перша статті 124 Основного Закону України).

За викладеного, можна дійти висновку, що розмір суддівської винагороди може визначатися та регулюватися нормами ст.135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, які є спеціальними, мають пріоритет у застосуванні над іншими законами, а відповідно, розмір суддівської винагороди не може визначатися іншими законами.

Разом з тим, незважаючи на наведені положення, 12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

Законом України Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року № 553-IX внесено зміни до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", зокрема, доповнено статтею 29.

Так, у статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, передбачено установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

При цьому, зміни щодо розміру винагороди судді до Закону України Про судоустрій і статус суддів, який є спеціальним законом, що регулює вказане питання у відповідності до норм Конституції України, не вносились.

Разом з тим, Конституційний Суд України неодноразово висловлювався щодо зупинення законами про Державний бюджет України на відповідний рік дії інших чинних законів України.

Зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України. У статті 64 Конституції України вичерпно визначено такі випадки, а саме: передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин (абзаци четвертий, сьомий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини рішення КСУ від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).

У мотивувальній частині рішення КСУ від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 також зазначено, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони (абзаци третій, четвертий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини рішення КСУ від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008).

Таким чином, аналізуючи вказані норми у сукупності із вищенаведеними нормами Конституції України, спеціального Закону №1402, яким визначається розмір суддівської винагороди, а також наведеними правовими позиціями Конституційного Суду України ще у 2007-2008р.р., можна дійти до висновку, що зменшення (обмеження) суддівської винагороди у вищенаведений спосіб шляхом прийняття змін Законом №553-ІХ до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, який не визначає розміру суддівської винагороди, без внесення змін до спеціального Закону №1402, не відповідав Конституції України у спірний період (з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року), а також і вищенаведеним правовим позиціям Конституційного Суду України, яка неодноразово висловлювалася цим судом у його рішеннях ще у період до 18.04.2020 року (дата набрання чинності Закону №553-ІХ щодо обмеження суддівської винагороди).

Разом з тим, встановлені судом у ході судового розгляду цієї справи обставини свідчать про те, що наслідком прийняття Закону №553-ІХ були вчинені дії відповідачем-1, як органом державної влади, щодо зменшення (обмеження) суддівської винагороди позивачеві у період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року включно на підставі Закону №553-ІХ, яким було обмежено розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, який не регулює розмір суддівської винагороди, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями розрахункових листків про нарахування та виплату позивачеві суддівської винагороди у меншому розмірі, ніж встановлено ст.135 Закону №1402, довідкою відповідача-1, що також не спростовується відповідачами.

У той же час, слід зазначити, що у рішенні від 08.04.2016 року № 4-рп/2016 у справі №1-8/2016, Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема, надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У рішенні від 03.06.2013 року №3-рп/2013 у справі №1-2/2013, Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

У рішенні від 04.12.2018 року №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність. Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Відповідно до ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Таким чином, з огляду на те, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом №1402, слід дійти висновку про те, що ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік у редакції Закону №553-ІХ в частині обмеження суддівської винагороди не відповідала Конституції України, Закону України Про судоустрій і статус суддів та нормам міжнародного права у спірний період - з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року, а отже, до спірних правовідносин суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії та Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Також суд зазначає, що положення частини 1 та 3 статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, уже визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з рішенням Конституційного Суду №10-р/2020 від 28.08.2020р.

У рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 зазначено, що вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону №294, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).

Враховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

При цьому, при прийнятті даного судового рішення адміністративним судом враховується, що Верховний Суд у постанові від 25 червня 2018 року у справі №208/1131/17 зазначив, що суд повинен досліджувати правомірність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень на момент прийняття (вчинення) та не може обґрунтовувати юридичну правильність (правомірність) таких актів із урахуванням подій, які сталися, або могли статися у майбутньому.

За приписами ч.1, ч.2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішення по справі Христов проти України від 19.02.2009 року (заява №4465/04) зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності. Правова визначеність вимагає, щоб норми актів були зрозумілими, точними й гарантували, що ситуація та правовідносини будуть передбачуваними. Адже інакше не можна забезпечити однакового застосування положень законів, що унеможливлює необмежене їх трактування в правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

Також і у справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауваживши, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення).

При цьому, судом враховується у цих правовідносинах і правова позиція Верховного Суду викладена у пункті 74 постанови від 03.03.2021 року у справі №340/1916/20 з приводу того, що розмір суддівської винагороди встановлено ст.135 Закону №1402, позивач має право на те, щоб йому виплатили недоотримані кошти (заборгованість) виходячи з вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як свідчить довідка відповідача-1 розмір заборгованості перед позивачем по суддівській винагороді внаслідок обмеження, встановленого Законом №553-ІХ, за період з 18.04.2021 року по 27.08.2020 року складає 308 743,26 гривень.

Статтею 148 Закону №1402 встановлено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок Державного бюджету України (частина перша).

Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку (частина шоста).

Відповідно до статті 149 Закону №1402 суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

За приписами частини третьої статті 148 Закону №1402 визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема, Державна судова адміністрація України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів.

Згідно з частиною четвертою статті 148 Закону №1402 функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації.

Отже, із аналізу наведених норм законодавства, можна дійти висновку, що саме на ДСА України як головного розпорядника коштів Державного бюджету щодо фінансового забезпечення діяльності судів покладено обов`язок із фінансування діяльності місцевих судів, тому ДСА України підлягає залученню до розгляду у даній справі в якості другого відповідача як розпорядник бюджетних коштів вищого рівня.

Тому, виходячи з наведеного, судом встановлено, що вищенаведені досліджені судом дії відповідачів щодо нарахування та виплати позивачеві суддівської винагороди у період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ розміром 308 743,26 грн. є протиправними.

Відповідачем-1 (ТУ ДСА в Дніпропетровській області) не було надано доказів та не наведено обґрунтованих підстав, які б свідчили про правомірність вчинення відповідачем-1 дій щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року включно із застосуванням обмежень, встановлених ст.29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ з урахуванням встановлених вище судом обставин у цій справі, у тому числі і щодо наявності коштів для такої виплати та витрату цих коштів на заробітну плату апарату суду, про що також зазначає сам відповідач-1 у своїх поясненнях та аналізу вищенаведених норм чинного законодавства України, норм міжнародного права та судової практики ЄСПЛ.

При цьому, судом враховуються доводи відповідача-1, що територіальне управління може проводити нарахування і виплати лише в рамках та межах визначених законодавством України в межах бюджетних асигнувань на поточний фінансовий рік, однак, вони не нівелюють висновки суду про необхідність застосування норм Конституції України та спеціального Закону №1402 при нарахуванні і виплаті суддівської винагороди. Обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, всупереч вимогам статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач 1 у цій справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України, вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії суддів.

Отже, вчинення відповідачем-1, як розпорядником бюджетних коштів, відповідних дій на виконання вимог чинного законодавства, які розглядаються як дії держави в цілому, за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії суддів.

Щодо посилання представника відповідача-1 в тексті відзиву на рішення Конституційного Суду України щодо збалансованості бюджету України та те, що соціально-економічні права громадян не є абсолютними, суд зазначає, що зазначене рішення не стосуються гарантій суддівської незалежності, однією з яких є суддівська винагорода, а обставини та питання які ними розглядались є відмінними від зазначеної справи.

При цьому, судом враховується те, що із відомостей наданих відповідачем-1 суддівська винагорода та оплата праці працівників суду нараховувалася з єдиного фонду оплати праці за КЕКВ 2111 Заробітна плата і у зв`язку із залишком коштів при застосуванні обмеження у спірний період, про що зазначив відповідач-1 у своїх поясненнях, такі кошти були спрямовані на виплату гідної заробітної плати апарату суду, що свідчить та підтверджує факт наявності коштів у відповідача-1 для виплати суддівської винагороди у розмірі, встановленому ст.135 Закону №1402 у спірний період.

Із наведених підстав судом не приймаються до уваги та відхиляються і аргументи відповідача-2 (ДСА України), які наведені ним у його відзиві, оскільки вони є аналогічними відзиву та доводам відповідача-1 (ТУ ДСА в Дніпропетровській області) та посилання на зменшене фінансування судової гілки влади без внесення змін до спеціального Закону №1402 не звільняє відповідача 2 від обов`язку вжити всіх необхідних та залежних від нього заходів для нарахування та виплати суддівської винагороди у розмірі, встановленому ст.135 Закону №1402 з урахуванням правової позиції, яка неодноразово та послідовно виловлювалася у рішеннях Конституційного Суду України у період з 2007 по 2018р.р., а також і рішеннях ЄСПЛ.

Перевіривши правомірність вчинення відповідачами дій щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року включно із застосуванням обмежень, встановлених ст.29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік зі змінами, внесеними Законом №553 згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що при вчиненні зазначених дій відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, діяли з порушенням вимог ст.ст.19,130 Конституції України та ст.135 Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вчиняючи протиправні дії щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року включно із застосуванням обмежень, встановлених ст.29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ розміром 308 743,26 грн., відповідачі порушили права позивача на отримання суддівської винагороди у розмірі, встановленому законом про судоустрій у наведений період та зазначене порушене право підлягає судового захисту у відповідності до вимог ст.55 Конституції України.

В той же час, суд виходить із того, що визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії (зобов`язання нарахувати та виплатити недоплачену суддівську винагороду) не призведе до ефективного способу захисту порушеного права позивача через відсутність фінансування у 2021 року на зазначені цілі суддівської гілки влади (інших доказів суду не надано), що призведе до затягування виконання рішення суду та необхідність звернення у подальшому із заявами про зміну способу та порядку виконання судового рішення, а тому у відповідності до вимог ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, на думку суду, найбільш ефективним способом захисту порушеного права позивача, буде саме стягнення з відповідача-1 на користь позивача недоплаченої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року включно у сумі 308 743,56 грн., а також і зобов`язання відповідача-2 здійснити фінансування ТУ ДСА в Дніпропетровській області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати позивачеві наведеної вище суми недоплаченої суддівської винагороди згідно наданої довідки.

При цьому, обираючи саме такий спосіб захисту права як стягнення з відповідача-1 (ТУ ДСА в Дніпропетровській області) недоплаченої суддівської винагороди в якості ефективного способу захисту порушеного права, судом враховується і те, що відповідно до ч.1 ст.3 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

За викладених обставин, відповідач-2 (ДСА України) має бути зобов`язаний здійснити фінансування відповідача-1 (ТУ ДСА в Дніпропетровській області) з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати позивачеві недоплаченої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року у сумі 308 743,26 гривень.

Аналогічне застосування норм права відображено і у постанові Верховного Суду від 24.09.2020 року у справі №280/788/19.

Окрім того, слід зазначити, що обираючи наведені вище способи захисту порушеного права позивача, суд виходить із того, що Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективного засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає статті 13, має бути ефективним як з практичної, так і з правової точки зобу, тобто таким, що запобігає ствержуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України, заява №40450/04 пункт 64).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося і у рішеннях Верховного Суду України та Верховного Суду, де вказувалося на те, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії), а здійснювалося примусове виконання рішення; ефективний засіб правового захисту повинен забезпечувати поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає положенням Конвенції (постанова Верховного Суду України від 16.09.2015р. у справі №21-1465а15; постанова ВП Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018р. у справі №826/14016/16, від 11.02.2019р. у справі №2а-204/12, постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021р. у справі №910/10011/19).

Отже, адміністративний суд, за загальним правилом, не обмежений у виборі ефективного способу відновлення права особи, порушеного суб`єктом владних повноважень, і вправі обрати найоптимальніший або такий, що відповідає характеру такого порушення та враховує обставини конкретної справи.

Зазначений правовий висновок узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 19.05.2021 року у справі №826/13229/16.

Судом встановлено, що за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року суддівську винагороду позивачу виплачено не відповідно до положень статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а в обмеженому розмірі згідно зі статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, застосовано обмеження. Усього сума обмеження суддівської винагороди позивача за спірний період склала 308 743,26 грн.

З огляду на викладене, підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, із застуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47 230,00 грн. передбаченого частиною третьою статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що дана позовна заява підлягає задоволенню частково, а право позивача належить поновленню шляхом стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду саме за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно у сумі 308 743,26 гривень та шляхом зобов`язання ДСА України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у сумі 308 743,26 гривень.

Відповідно пункту 2 та пункту 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Отже, рішення суду в частині присудження суддівської винагороди у межах суми за один місяць, підлягає негайному виконанню.

Вирішуючи питання щодо заявленої позовної вимоги про встановлення судового контролю шляхом подання звіту про виконання судового рішення, суд зазначає, що положеннями статті 382 КАС України встановлені спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, а саме: суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

На підставі викладеного вище, суд не вважає за необхідне встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень.

З урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що встановлення судом строку для виконання судового рішення та зобов`язання подати звіт є правом суд, відтак суд важає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України, судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.

Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, в наступній редакції:

- визнати дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, із застуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47 230,00 грн. передбаченого частиною третьою статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року протиправними;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно у сумі 308 743,26 гривень;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у сумі 308 743,26 гривень;

- зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністратвиного суду від 01 жовтня 2021 р. у справі №160/15447/21;

- рішення в частині присудження виплати суддівської винагороди у межах суми за один місяць підлягає негайному виконанню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до закону, а докази понесення ним інших судових витрати відсутні, виходячи з положень ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 242 - 244, 246, 250, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (пр.Дмитра Яворницького, буд.57, к.301, м.Дніпро, 49000), Державної судової адміністрації України (вул.Липська, 18/5, м.Київ, 01601), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області (вул.Челюскіна, буд.1, м.Дніпро, 49000) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, із застуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47 230,00 грн. передбаченого частиною третьою статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року протиправними.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно у сумі 308 743,26 гривень.

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у сумі 308 743,26 гривень.

Зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністратвиного суду від 01 жовтня 2021 р. у справі №160/15447/21.

Рішення в частині присудження виплати суддівської винагороди у межах суми за один місяць підлягає негайному виконанню.

Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.О. Жукова