Справа № 460/8216/20
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2021-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/8216/20 пров. № А/857/12620/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Довгої О.І., Глушка І.В.,

при секретарі судового засідання: Волошин М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року (суддя Жуковська Л.А., ухвалене в м. Рівне) у справі № 460/8216/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2020 ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову просить суд, зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток, обчислений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 за затримку розрахунку при звільненні за період з 29.08.2019 по 23.10.2020.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, його оскаржив відповідач Апарат Верховної Ради України, подавши апеляційну каргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, в якій покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що Апарат Верховної Ради України не є роботодавцем для помічників народних депутатів, а отже не може здійснювати їм виплати заробітної плати, матеріальної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, тощо. Апелянт зазначає, що безпосереднім роботодавцем та керівником помічника-консультанта є народний депутат України. Зазначає, що оплата праці помічників консультантів народних депутатів України та інші додаткові видатки пов`язані з ними, не залежать від Апарату Верховної Ради України, а встановлюються законодавчо, і розпорядником цих коштів є народний депутат України. Також зазначає, що позивачем до розрахунку середнього заробітку помилково було включено нараховану та виплачену їй одноразову премію у розмірі 18 000,00 грн., однак така премія не повинна враховуватися відповідно до ч. 4 Порядку № 100, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Апелянт у клопотанні яке надійшло на адресу суду просить розгляд справи проводити за відсутності їхнього представника.

Позивач будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася та явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без їхньої участі.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Протокольною ухвалою суду від 23.09.2021 продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 485-к від 18.03.2016 ОСОБА_1 було зараховано з 21.03.2016 на посаду помічника-консультанта народного депутата України Вознюка Ю.В. на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України "Про державну службу", встановлено заробітну плату у розмірі 3000 грн. на місяць на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 та заяви ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 1305-к від 27.08.2019 помічників-консультантів народних депутатів України восьмого скликання Верховної Ради України, повноваження яких достроково припинено, звільнено із займаних посад 29.08.2019, у зв`язку із закінченням строкового трудового договору. Також, згідно вказаного Розпорядження визначено необхідність провести виплату компенсації за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки згідно статті 19 Закону України "Про відпустки" в межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України відповідно до ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" згідно з додатком.

Згідно додатку до вказаного Розпорядження, за позивачем ОСОБА_1 станом на день звільнення (29.08.2019) налічувалося невикористані 82 дні основної щорічної відпустки.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на день звільнення позивачу було частково виплачено компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку за 2,5 календарні дні у розмірі 832,43 грн., а виплатити компенсацію за решту днів відповідач відмовився у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_2 . Вказані обставини підтверджується листом Першого заступника керуючого справами Управління справами Верховної Ради України від 27.01.2021 №15/14-2021/20935.

ОСОБА_1 вважаючи невиплату компенсації невикористаної щорічної основної відпустки незаконною звернулася в суд з позовом, та рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12.06.2020 року у справі 460/2529/20, яке набрало законної сили 07.09.2020, зобов`язано Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 26471,12 грн. грошової компенсації за 79,5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки.

В подальшому 23.10.2020, на виконання цього рішення, відповідачем проведено остаточний розрахунок та виплачено компенсацію за 79,5 днів невикористаної щорічної основної відпустки у розмірі 21202,70 грн. (з вирахуванням податків та зборів).

Відтак, судом першої інстанції у справі № 460/2529/20 встановлено, що відповідач не виконав обов`язку щодо повного розрахунку перед позивачем.

Тому ОСОБА_1 звернулась в суд з даним позовом про відшкодування з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Статтею 34 Закону України "Про статус народного депутата України" від 17.11.1992 №2790-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зокрема передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України. Помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад. Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України. Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк. Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Як передбачено ч.7 ст.1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95-ВР, помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Відповідно до ч.2 ст.2.2 Положення №379/95-ВР, на помічників-консультантів народного депутата України, які прикріплені для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, поширюється дія розділів III, VI та VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Апарату Верховної Ради України.

Статтею 4.1 Положення №379/95-ВР передбачено, що розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Згідно ч. 1 та 3 ст.4.4 Положення №379/95-ВР помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше. За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені ст. 4 Закону України "Про відпустки".

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Як передбачено частинами 1, 2 статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Враховуючи наведене судом першої інстанції вірно зазначено, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, а відтак не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Зі змісту ч. 1 ст. 117 КЗпП України випливає, що обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності, а відтак, ч.1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Разом з тим частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 статті 117 КЗпП України). У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Вказана правова позиція застосування ст. 117 КЗпП України відповідає, правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в даному випадку, на відповідача покладається відповідальність передбачена ст. 117 КЗпП України, оскільки вказана норма є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, та відповідно до законодавчих гарантій. А відтак після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, Апарат Верховної Ради України не звільняється від відповідальності, передбаченої зазначеною статтею, а саме виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як вже було зазначено, рішенням суду від 12.06.2020 у справі 460/2529/20, яке набрало законної сили, встановлено, що позивачу на день звільнення не була виплачена відповідачем - Апаратом Верховної Ради України, як роботодавцем, компенсація за невикористану щорічну основну відпустку (в силу вимог ч. 4 ст. 78 КАС України не потребує доказування).

Посилання апелянта на те, що останній не вважається роботодавцем позивача, а позивач виконувала свою трудову функцію у відносинах з народним депутатом України ОСОБА_2 , а не з відповідачем, судом першої інстанції вірно відхилено, оскільки питання специфіки трудових відносин, які виникли між сторонами, в тому числі і питання їх наявності, встановлено Рівненським окружним адміністративним судом під час ухвалення рішення від 12.06.2020 у справі 460/2529/20, яке набрало законної сили.

Також судом першої інстанції вірно відхилено доводи відповідача про відсутність його вини у непроведені остаточного розрахунку у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України Вознюка Ю.В., оскільки відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що ним вживалися будь-які заходи з метою отримання фінансування для пришвидшення виплати заборгованості ОСОБА_1 .

Відтак, за встановлених обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 322, 325, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року у справі №460/8216/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
О. І. Довга
Повне судове рішення складено 01.10.2021