Справа № 640/19955/18
Суддя: Костенко Д.А.
Дата ухвалення: 2019-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2019 року м. Київ №640/19955/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Костенка Д.А.,

при секретарі судового засідання Вовк І.Р.,

за участю представників:

позивача - адвоката Журко О.С., відповідачів - Карманського І.Б. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянки Афганістану ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі - Управління) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду в своїх інтересах і інтересах неповнолітніх дітей з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним і скасувати наказ Управління від 01.08.2018 №251/2 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 12.11.2018 №89-18 про відхилення скарги на рішення Управління про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Підстави позову: відповідачі при розгляді заяви позивача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не цікавились актуальною ситуацією у країні походження позивача, не зважаючи на те, що такі дані були наведені у заяві-анкеті позивача.

ДМС України подано відзив, в якому просить відмовити в позові з тих підстав, що позивач не обґрунтувала свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами ні в заяві, а ні під час співбесіди; у наданій позивачем та її чоловіком інформації наявні розбіжності і суперечливі відомості про напад на будинок, що дає підстави вважати твердження позивача неправдивими. Відповідач визнає як загальновідому обставину складну ситуацію на території Афганістану, але не вважає її автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Аналіз наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянської належності позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту. Ситуація в галузі безпеки в рідному для позивача місті Кабул наразі, в цілому, є задовільною.

Представник позивача адвоката Журко О.С. подала відповідь на відзив, в якій зазна-чила наступне: відповідач покладає на позивача надмірний обов`язок доказування; посилаючись на роз`яснення УВКБ ООН від 16.12.1998, зазначає, що стандарт доказування у даній справі - "баланс ймовірностей", тому неприпустимими є твердження відповідача про не доведення позивачем певних обставин; відповідач не наводить доказів на спростування зазначених позивачем фактів, лише особисті сумніви працівника, викладені у висновку; у висновку не проаналізовано жодного джерела інформації про країну походження, натомість надана позивачем інформація прямо свідчить про постійні утиски осіб, що проживають на території Афганістану, та підтверджує обґрунтованість побоювань позивача стати жертвою переслідувань; для визначення статусу біженця не має необхідності встановлювати причинно-наслідковий зв`язок між насиллям та порушенням прав людини і особистою загрозою для життя шукача притулку; щодо суперечливості тверджень позивача та її чоловіка, то відповідачем проведено лише одну співбесіду і не з`ясовано причини цих розбіжностей та при цьому не досліджено головніших критеріїв, які можуть свідчити про страх повернення позивача та її родини додому, а саме обставини самостійного виготовлення позивачем закордонних паспортів для себе і родини, необізнаність з маршрутом руху, різні способи втечі з країни вказують на те, що родина не шукає пригод і не бажає подивитись світ, а тікає від реальної небезпеки; під час прийняття заяви та проведення співбесіди відповідачем не дотримано права позивача користуватись перекладачем: позивач зазначила, що володіє дарі і не володіє іншими мовами, проте перекладач не залучався.

Представник позивача адвоката Журко О.С. подала додаткові письмові пояснення, в яких зазначила про наявність судових рішень, прийнятих на користь невістки і сина позивача, чим обґрунтовує право позивача на воз`єднання сім`ї.

Під час судового засідання представники сторін підтримали свої вимоги і заперечення з наведених у заявах по суті справи підстав.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка Ісламської Республіки Афганістан, у липні 2018р. з родиною нелегально перетнула державний кордон України та 12.07.2018 звернулась до Управління ДМСУ в Київській області із заявою про визнання її та дітей ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ) біженцями або особами, які потребують додатково захисту.

У заяві, анкеті позивач зазначила: виїхала з Афганістану, оскільки життя її чоловіка ( ОСОБА_9 ) було в небезпеці. Зазначила, що декілька разів невідомі люди нападали на нього; 2 роки тому чоловік із старшим сином, який залишився в Афганістані, поїхали на весілля, а вночі невідомі люди зайшли до дому й шукали чоловіка, чим її сильно налякали; чоловіка не знайшли та попередили, якщо чоловік буде далі писати в газеті про шановану людину, то наступного разу буде по іншому; після цього випадку чоловік не ходив на роботу та вирішив, що родині необхідно покинути Афганістан; звертались до посольства за візами, але їх не дали, тому 28.05.2018 домовились з людьми, які за гроші допомогли дістатись сюди.

В анкеті позивач надала негативні відповіді на запитання перебування у складі політичних, релігійних, військових або громадських організацій; причетність до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами; застосування адміністративних заходів (затримання, арешт) чи притягнення до кримінальної відповідальності.

Під час співбесіди позивач підтвердила наведені у заяві та анкеті обставини. Додатково зазначила, що у ту ніч батька її чоловіка невідомі люди вбили, з яких причин їй не відомо. Цей випадок був першим і останнім. З позивачем проведена співбесіда із залученням перекладача Джаміля Саміля Муххамеда , оформлена протоколом від 24.07.2018, під час якої позивач підтвердила наведені у заяві та в анкеті обставини.

Управління ДМСУ в Київській області складено висновок від 01.08.2018 у справі №2018 KV0142 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Висновок відповідача про очевидну відсутність будь-яких переконливих аргументів, доказів чи ознак існування реальних загроз позивачу у країні походження обґрунтований наявністю ряду розбіжностей у наданій позивачем та її чоловіком інформації, негативними відповідями позивача щодо переслідувань в країні постійного проживання, а згаданий нею випадок не може вважатись переслідуванням заявниці через журналістську діяльність її чоловіка, проявом переслідування з боку державних органів влади Афганістану, а напад на будинок заявниці міг бути кримінального характеру.

Як зазначено у висновку, є підстави вважати, що реальною причиною переїзду заявниці до України могли бути певні економічні обставини, що дає підстави вважати заявницю економічним мігрантом.

Також у висновку зазначено про недоведеність неможливості заявниці повернутись до Афганістану через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі.

Наказом Управління ДМСУ в Київській області від 01.08.2018 №251/2 згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" на підставі вказаного вище висновку відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивачу оформлено повідомлення від 01.08.2018 №109.

Позивачем подано скаргу на вказане рішення до ДМС України, яку відхилено рішенням ДМС України від 12.11.2018 №89-18, про що Управлінням ДМСУ в Київській області оформлено позивачу повідомлення від 15.11.2018 №192.

Спірні правовідносини виникли у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та стосуються правомірності рішення відповідача про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (тут і надалі в редакції, чинній на час винесення оспорюваних рішень) (далі - Закон №3671) особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує до-даткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 7 ст. 7 Закону №3671 до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із ст. 8 Закону №3671 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4).

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (ч. 6).

Як визначено у п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671:

1) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

13) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п. 1.2. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затвердженні наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, ДМС України, УВКБ ООН, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Згідно з п. 4.1 розділу IV цих Правил під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи доводи і заперечення сторін по суті спору, суд зважає на наступне.

Наведена у позовній заяві (а.с. 6) цитата із заяви позивача не відповідає дійсному змісту заяви позивача від 12.07.2018 (переклад) (а.с. 28б, 29а), яка додана відповідачем з матеріалами особової справи до відзиву.

Доводи представника позивача про те, що позивачу не було забезпечено перекладача суд відхиляє, оскільки вони суперечать копії протоколу співбесіди від 24.07.2018 (а.с. 60-62), засвідченого підписами позивача, посадової особи відповідача і перекладача, згідно з яким на початку співбесіди позивач не заперечила проти залучення її перекладача Джаміля Саміля Мухаммеда і пояснила, що розуміє його.

Доводи позивача про те, що відповідачем не проаналізовано актуальну інформацію про країну походження, яка була додана до заяви-анкети, не відповідають дійсності, оскільки згідно з копією особової справи позивача до заяви-анкети така інформація не додавалась і в заяві її не зазначено.

Разом з цим, обґрунтованими є доводи представника позивача у відповіді на відзив про те, що відповідач у висновку взагалі не проаналізував актуальну інформацію про країну походження, яка є у вільному доступі і не зазначив джерел такої інформації. Дані доводи підтверджуються копією висновку від 01.08.2018 (а.с. 67б-69б) і відповідачем у відзиві спростовані не були.

Так, відповідач вірно зазначив, що позивач вказала про свою неналежність до відповідних політичних організацій чи соціальних груп, а також про відсутність переслідувань за расовою належністю, релігією чи національністю. Проте суб`єктивні побоювання позивача пов`язані з діяльністю її чоловіка, який був журналістом і нічний напад на будинок, де проживала позивач з дітьми, пов`язувався з його журналістською діяльністю, а саме статтями в газеті.

За таких обставин, відсутність фактів переслідування безпосередньо позивача не може виключати і, відповідно, спростовувати наявність у неї суб`єктивних побоювань стати жертвою переслідувань з огляду на професійну діяльність її чоловіка.

Обґрунтованість таких побоювань з об`єктивної сторони могла бути перевірена відповідачем, у т.ч. інформацією з відкритих джерел. Зокрема позивачем наведено у позовній заяві такі відомості з відкритих джерел:

- Керівництво УВКБ ООН щодо відповідності вимогам міжнародного захисту шукачів притулку з Афганістану, 30.08.2018 (https://www.refworld.org/docid/5b8900109.html), в якому зазначається про придушення критики державних чиновників, залякування, арешти, погрози та переслідування журналістів через їх позиції, зокрема тих, які критикують уряд та потужних місцевих діячів тощо;

- Міжнародна Амністія, Світовий День Свободи Преси: Згадуючи відважних журналістів Афганістану, 03.05.2018 (http://www.refworld.org/docid/5b3232bca.html), в якому зазначається про те, що журналісти в Афганістані стикаються із загрозами, залякуванням та насильством, просто виконуючи свою роботу;

- Фрідом Хаус, Свобода у світі 2018 - Афганістан, 28.05.2018 (https://www.refworld.org/docid/5b2cb88aa.html), згідно з яким зростає залякування та насильство щодо журналіста; у 2017р. було зафіксовано 167 інцидентів, а 21 журналіст та медіа працівники загинули; журналісти зіткнулись з переслідуваннями з боку як талібів, так і представників влади, які намагаються вплинути на те, як вони охоплюються новинами.

Решту посилань у позовній заяві на джерела інформації про країну походження суд не бере до уваги, оскільки належність іншої інформації до позивача чи її родини судом не вбачається з матеріалів справи.

Відповідач таку інформацію не запитував і не аналізував, а при розгляді скарги позивача, до якої така інформація надавалась, не надав їй відповідної оцінки. Дана інформація про країну походження позивача з урахуванням конкретних обставин здійснення чоловіком позивача професійної діяльності може доводити обґрунтованість суб`єктивних побоювань позивача зазнати утисків чи переслідувань у разі повернення до країни походження. При цьому суд наголошує, що ненадання заявником документального підтвердження усним твердженням не може бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту. Відомості про обставини здійснення чоловіком позивача професійної діяльності можливо отримати від позивача (співбесіда, пропозиція надати додаткові документи чи інформацію), з матеріалів особової справи чоловіка або шляхом отримання інформації з відкритих джерел (зміст статей; можливе їх розміщення і збереження на веб-сайтах або в соціальних мережах) тощо.

Натомість, у висновку акцент перевірки доводів позивача зведено до наявності розбіж-ностей у поясненнях позивача і її чоловіка, відсутності конкретних фактів переслідувань позивача.

Щодо зазначених відповідачем розбіжностей у поясненнях позивача та її чоловіка, то вони не є достатньо суттєвими для висновку про неправдивість тверджень позивача і очевидну необґрунтованість заяви позивача. Припущення про неправдивість, у даному випадку, повинно бути підкріплено більш вагомими аргументами і доказами, тому не може виключати наявність та/або обґрунтованість побоювань позивача зазнати переслідувань через професійну діяльність чоловіка.

Щодо відсутності конкретних фактів переслідувань позивача суд вже зазначав вище, що суб`єктивні побоювання обумовлені професійною діяльністю чоловіка, що не може виключати наявність умов, зазначених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671.

У відзиві відповідач також посилається на інформацію з відкритих джерелах про задовільну ситуацію в галузі безпеки місті Кабул. Проте контекст цієї інформації стосується безпекової ситуації в аспекті тривалого збройного конфлікту в Афганістані, а не безпеки журналістів.

Враховуючи викладене, суд вважає необґрунтованим висновок відповідача про відсутність умов, зазначених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671, на етапі розгляду звернення позивача про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність передбачених ч. 6 ст. 8 Закону №3671 підстав для прийняття рішення від 01.08.2018 №251/2 про відмову позивачу в оформ-ленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Прийняття оспорюваного рішення призвело до порушення права позивача на розгляд його заяви, яке випливає із ст. 5 Закону №3671, тому вимоги про визнання такого рішення протиправним і його скасування підлягають задоволенню.

Вимога про визнання протиправним та скасувати рішення ДМС України від 12.11.2018 №89-18 про відхилення скарги на рішення Управління підлягає задоволенню, оскільки дане рішення ґрунтується на висновку від 09.11.2018 о/с №2018KV0142, зміст якого, фактично, повторює зміст висновку територіального органу. При цьому аргументи позивача, наведені у скарзі, і додані до неї матеріали відповідачем не розглянуто й оцінку не надано.

З метою поновлення порушеного права позивача на розгляд її заяви про визнання її та дітей біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву позивача, відповідно до вимог чинного законодавства.

Отже, позов необхідно задовольнити в повному обсязі.

Позивач звільнена від сплати судового збору. Інших судових витрат сторонами не заявлено, тому їх розподіл судом не проводиться.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 90, 241-246, 250 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_2 повністю.

2. Визнати протиправним і скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 01.08.2018 №251/2 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Афганістану ОСОБА_2 .

3. Визнати протиправним і скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12.11.2018 №89-18 про відхилення скарги.

4. Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Афганістану ОСОБА_2 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 293-297 КАС України. Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.А. Костенко