Справа № 160/10949/20
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2021-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 160/10949/20

адміністративне провадження № К/9901/19448/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Соколова В.М.,

суддів: Єресько Л.О., Загороднюка А.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року (суддя-доповідач - Чумак С.Ю., судді: Чабаненко С.В., Юрко І.В.) у справі № 160/10949/20 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У вересні 2020 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури (далі також - відповідач), у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку;

-зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку;

- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 26 травня 2020 року по день фактичного розрахунку, з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати;

- стягнути на користь ОСОБА_1 з прокуратури Дніпропетровської області судовий збір, сплачений відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 840,80 грн.

Позов обґрунтований тим, що наказом прокурора Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року № 497к позивача звільнено з посади заступника начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII). Цим же наказом відділ фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Полтавської області зобов`язано провести остаточний розрахунок та виплатити позивачу усі належні виплати при звільненні. Проте, усі належні виплати при звільненні не здійснено, а саме не виплачено вихідну допомогу. Позивач уважає, що Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівника на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, у зв`язку із чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Відтак, на думку позивача, оскільки при звільненні йому не виплачено всі належні суми, то відповідач зобов`язаний також виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року позов задоволено повністю.

Приймаючи означене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що внесені зміни Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-IX) у Закон № 1697-VII та у КЗпП України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, а оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України. Приймаючи зазначене рішення, суд першої інстанції застосував правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 823/276/16.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Наведена позиція апеляційного суду ґрунтується на тому, що оскільки позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законами № 1697-VII та № 113-IX, якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, то позивач не набув права на її отримання. Також суд апеляційної інстанції зазначив про помилковість посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 823/276/16, оскільки у цій справі, на відмінну від справи, що розглядається, у наказі про звільнення працівника прокуратури міститься посилання на пункт 1 статті 40 КЗпП України.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційних скарг та їхній рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи

Не погодившись із постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати вказану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року.

Підставою касаційного оскарження скаржник визначив пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме, неправильне застосування судом норм матеріального права якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. Так, скаржник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішення застосував статтю 44 КЗпП України щодо визнання права на виплату вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20, від 21 січня 2021 року у справі № 260/1890/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 640/23379/19, від 25 лютого 2021 року у справі № 640/8451/20, від 17 березня 2021 року у справі № 420/4581/20, від 30 березня 2021 року у справі № 640/25354/19, від 31 березня 2021 року у справі № 320/2449/20 та від 15 квітня 2021 року у справі № 440/3166/20.

Ухвалою від 15 червня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

У відзиві на касаційну скаргу представник Дніпропетровської обласної прокуратури просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, мотивуючи це тим, що у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, відповідно, позивач не набуває права на її отримання. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16.

Ухвалою від 29 вересня 2021 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

ОСОБА_1 працював в органах прокуратури України на прокурорсько-слідчих посадах загалом безперервно з 18 червня 2003 року по 25 травня 2020 року.

Рішенням Кадрової комісії №1 від 02 квітня 2020 року № 127 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідність здійснювати повноваження прокурора» заступника начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_1 визнано таким, що неуспішно пройшов атестацію.

Наказом прокурора Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року № 497к позивача звільнено з посади заступника начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII з 25 травня 2020 року. Відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Дніпропетровської області доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усіх належних позивачу виплати при звільненні.

Матеріалами справи встановлено, що позивачу здійснені наступні нарахування:

- оклад в розмірі 6047,37 грн;

- надбавку за ОВЗ в розмірі 5926,42 грн;

- надбавку за вислугу років у розмірі 2418,95 грн;

- премію щомісячну в розмірі 10794,55 грн;

- компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 250710,28 грн;

- індексування доходів в розмірі 453,04 грн.

22 травня 2020 року на картковий рахунок позивача надійшли кошти в розмірі 206 822,63 грн, а 28 травня 2020 року у розмірі 8689,61 грн. Будь яких інших виплат позивач не отримував.

Листом від 09 вересня 2020 року № 19-2772вих-20 прокуратура Дніпропетровської області надала розрахунок середньої місячної зарплати позивача, який становить 32 477,76 грн, та середньоденної заробітної плати - 1546,56 грн, а також повідомила про невиплату вихідної допомоги при звільненні, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених Законом № 1697-VII.

Застосування норм права та висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, виходить із такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом № 1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону № 1697-VII установлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді. Так, відповідно до пункту 9 частини першої цієї статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Водночас, Законом № 113-ІХ статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Статтею 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

За правилами частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Спірним у даному випадку є право прокурора, звільненого на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, на отримання вихідної допомоги, передбаченої нормами статті 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 17 жовтня 2018 року у справі № 823/276/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

У той же час, приписами Закону № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

Окрім змін, унесених Законом № 113-ІХ до статті статтю 51 Закону № 1697-VII, також внесено зміни до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

При цьому, внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином Верховний Суд приходить до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічна правова позиція викладена постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20, від 21 січня 2021 року у справі № 260/1890/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 640/23379/19, від 25 лютого 2021 року у справі № 640/8451/20, від 17 березня 2021 року у справі № 420/4581/20, від 30 березня 2021 року у справі № 640/25354/19, від 31 березня 2021 року у справі № 320/2449/20, від 15 квітня 2021 року у справі № 440/3166/20, від 27 травня 2021 року у справі № 380/4855/20, від 24 червня 2021 року у справі № 200/5390/20-а, від 22 липня 2021 року у справі № 300/2000/20 та від 11 серпня 2021 року у справі № 640/9375/20 і Верховний Суд у цій справ не вбачає підстав відступати від неї.

Як зазначалося вище, наказом прокурора Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року № 497к позивача звільнено з посади заступника начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.

На день звільнення позивача - 25 травня 2020 року відповідачем не виплачено ОСОБА_1 вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України.

За таких обставин колегія суддів уважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач набув право на виплату вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України, а тому її невиплата зумовлює відповідальність відповідача, передбачену статтею статті 117 КЗпП України, у вигляді стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів не може визнати обґрунтованими посилання суду апеляційної інстанції на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16.

Так, у названій постанові Суд дійшов висновку про те, що оскільки прокурора звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом № 1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, він не набув права на її отримання.

Однак, принагідно зазначити, що після набрання чинності Законом № 113-ІХ Верховний Суд, вирішуючи спори щодо виплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури, змінив свою позицію з цього питання і неодноразово та послідовно її підтримав.

Відтак, ураховуючи сталу практику Верховного Суду у цій категорії спорів та правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/10947/17 щодо необхідності застосування останньої правової позиції, застосуванню до спірних правовідносин підлягає саме та позиція, яка є останньою у цій категорії спорів.

Таким чином, оскільки під час вирішення даного спору суд апеляційної інстанції не застосував актуальну правозастосовну практику Верховного Суду, аргументи скаржника про неправильне застосування цим судом положень статті 44 КЗпП України у зіставленні з положеннями пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у вимірі спірних правовідносин знайшли своє підтвердження.

Відповідно до частини першої статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи, що при ухваленні оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи та скасування рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, існують підстави для скасування постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року та залишення в силі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Ураховуючи, що суд касаційної інстанції ухвалює рішення на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, в силу частини першої статті 139 КАС України з відповідача стягуються всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на документальне підтвердження понесених позивачем витрат у суді касаційної інстанції, наявні підстави для їх стягнення з відповідача в сумі 1681,60 грн.

При цьому Суд звертає увагу, що оскільки позивачем сплачено надмірну суму судового збору за подання касаційної скарги на рішення суду, а саме 1 816,00 грн, то різницю між нею та сумою, що фактично підлягала сплаті, яка становить 134,40 грн, позивач має право повернути у передбаченому Законом України «Про судовий збір» порядку.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 352, 356, 359 КАС України Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

2. Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі № 160/10949/20 скасувати, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року залишити в силі.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Дніпропетровської обласної прокуратури (пр-т Дмитра Яворницького, 38, м. Дніпро, 49044, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 1 681,60 грн (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня 60 копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіВ.М. Соколов Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк