Справа № 520/12427/21
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2021-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

30 вересня 2021 р. справа № 520/12427/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Котеньова О.Г., розглянувши за правилами спрощеного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, у якому просить суд:

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 487 686,80 грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 з 01.08.1994 по 02.01.2019 проходив службу в органах внутрішніх справ України та Національної поліції України, наказом ГУНП в Харківській області №1 о/с від 02.01.2019 його звільнено зі служби в поліції згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України Про національну поліцію, за власним бажанням. Проте, у день звільнення з ним не був проведений остаточний розрахунок при звільненні. Лише 29.06.2021 здійснено остаточно фактичний розрахунок при звільненні у сумі 5875,61 грн, що підтверджується відповідним зарахуванням коштів на картковий рахунок позивача у АТ КБ ПриватБанк та листом ГУНП в Харківській області № К-265/3/119/04/29-2021 від 01.07.2021.

Позивач з посиланням на рішення Верховного Суду вказав, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Оскільки такий розрахунок відповідачем не проведено, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти заявленого позову заперечував та зазначив, що позивач недобросовісно реалізує своє право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, так як нормами законодавства чітко передбачено, що особа може отримати середній заробіток тільки після остаточного розрахунку. Головне управління Національної поліції в Харківській області вважає, що період, який зазначений в позовній заяві, не може братися до уваги, бо остаточний розрахунок з ОСОБА_1 , відповідно до постанови Другого апеляційного суду від 13.11.2020 по справі № 520/7812/2020, був зроблений в грудні 2020 року, отже періодом, який підлягає обчисленню, як період розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, є період з грудня 2020 року по 29.06.2021. Відповідач вважає, що ГУНП Харківській області вже було притягнуто до відповідальності за несвоєчасне проведення розрахунку з позивачем, а тому за вказаний в позовній заяві період ГУНП в Харківській області не повинно повторно відповідати.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

Відповідно до ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Суд розглядає справу у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п.10 ч.1 ст.4, ч.4 ст.229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає таке.

Судом встановлено, що в період з 01.08.1994 року по 02.01.2019 року ОСОБА_1 проходив службу на різних посадах в органів внутрішніх справ України та Національної поліції України.

Наказом ГУНП в Харківській області від 02.01.2019 року № 1 о/с позивача звільнено з органів Національної поліції за п. 7 ч.1. ст.77 Закону України Про національну поліцію (за власним бажанням), вислуга років на день звільнення в календарному обчислення складала 24 роки 05 місяців 00 днів.

30.01.2019 з позивачем проведено остаточний розрахунок у сумі 71 944,13 грн, проте під час розрахунку при звільненні позивачу не виплачена компенсація за проходження служби в умовах режимних обмежень за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Позивач звернувся до начальника ГУНП в Харківській області із заявою від 04.11.2019 в якій просив: здійснити перерахунок нарахованої та виплаченої заробітної плати за період з дати надання допуску до державної таємниці за 2 формою, відповідно до розпорядження УСБУ в Харківській області від 09.11.2012 № 137 до дати його звільнення із займаної посади з урахуванням 15% надбавки до посадового окладу; у десятиденний термін здійснити виплату донарахованих сум; підготувати новий грошовий атестат із зазначенням суми надбавки за роботу в умовах режимних обмежень та нову довідку про доходи за останні 24 місяці, що передували звільненню та направити зазначені документи до ГУ ПФУ в Харківській області; здійснити перерахунок суми одноразової грошової допомоги при звільненні.

Відповідно до листа від 28.11.2019 № К-363/4, К364/5/119/01/29-2019 наказом Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області від 18.01.2018 № 1 о/с позивачу надано доступ до інформації із ступенем секретності Цілком таємно та Таємно, який припинено 04.01.2019.

Листом від 07.12.2020 № 77/20947 за підписом начальника Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області позивача повідомлено серед іншого про те, що за період перебування на посаді заступника начальника начальника СВ Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області з 29.12.2017 по 02.01.2019 доступ до державної таємниці позивач мав в період з 18.01.2018 по 02.01.2019. За цей час, згідно існуючих журналів обліку, позивачем було отримано та опрацьовано 162 документи з грифами секретності таємно та цілком таємно.

Позивач, вважаючи, що при звільнені йому були виплачені не всі належні суми грошового забезпечення, а саме надбавки за службу в умовах режимних обмежень, звернувся з позовом до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №520/1991/21 позовні вимоги задоволено частково та зобов`язано Головне управління Національної поліції України в Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15 відсотків до посадових окладів за 2018 рік у розмірі 5875,05 грн. (п`ять тисяч вісімсот сімдесят п`ять гривень 05 копійок).

29.06.2021 з позивачем здійснено остаточно фактичний розрахунок при звільненні у сумі 5875,61 грн, що підтверджується зарахуванням коштів на картковий рахунок у АТ КБ ПриватБанк, та листом ГУНП в Харківській області № К-265/3/119/04/29-2021 від 01.07.2021.

Зі змісту заяв по суті справи, наданих позивачем та відповідачем, судом встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо фактичних обставин справи. Причиною виникнення спору є різне тлумачення сторонами положень КЗпП України щодо обов`язку відповідача сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує такі норми права.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Пунктом 4 частини 1 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від З травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 13 7-У, встановлено, що усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції-України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України "Про Національну поліцію"; порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", та Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 16 квітня 2016 року № 260, про затвердження «Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання».

Відповідно до розділу І «Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260(в редакції, що діяла у 2018-2019рр.) до складу грошового забезпечення поліцейського входять: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення(підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); преміцодноразові додаткові види грошового забезпечення. У тому числі й надбавка до посадових окладів залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «особливої важливості» - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «цілком таємно» - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «таємно» - 10 відсотків.

Виплата компенсації за роботу поліцейського в умовах режимних обмежень, так і іншим особам які працюють в умовах режимних обмежень, передбачена як спеціальними нормами законодавства так і загальними.

Відповідно до п. 23 розділу І «Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260(е редакції, що діяла у 2018-2019рр.) днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Частиною першою Статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

У спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Разом з цим, суд зауважує, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного з розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Вказаних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, які з урахуванням ч.5 ст.242 КАС України, суд враховує при вирішенні спірних правовідносин.

Крім цього, у вказаному судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2021 у справі №520/1991/21 29.06.2021 провів нарахування та виплату грошової компенсації за роботу в умовах режимних обмежень за період з січня 2018 по січень 2019 року у розмірі 5875,05 грн.

Враховуючи дату звільнення позивача 02.01.2019 та дату проведення остаточного розрахунку 29.06.2021, за викладеного вище нормативно-правового регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці від 24.03.1995 №108/95-ВР (далі Закон № 108/95) за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Відповідно до абз. 1, 3 п. 2 Розділу ІІ Постанови №100,обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

За приписами п. 8 Розділу ІV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки про доходи №2 від 03.01.2021, виданої відповідачем, заробітна плата позивача за 2 останні місяці перед звільненням складала 32763,20 грн, кількість робочих днів - 61, час затримки розрахунку при звільненні складає 908 днів, де 363 дні за 2019 рік, 366 днів за 2020 рік та 179 днів за 2021 рік, відтак, сума стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.01.2019 по 29.06.2021 становить 32763,20/61 * 908 = 487686,80 грн.

Щодо аргументів відповідача, викладених у відзиві, про недобросовісність позивача, суд зазначає, такі судження є суб`єктивними, адже позивач ще у 2019 році звертався до відповідача з вимогою виплатити спірну суму, утім, внаслідок неправомірних дій відповідача, вимушений був захищати своє порушене право у судовому порядку.

Аргументи відповідача про стягнення середнього заробітку вдруге також у означеному контексті є неприйнятними, адже, як встановлено проведеним судовим розглядом, позивачу не виплачено остаточний розрахунок при звільненні, що встановлено рішенням суду у справі №520/1991/21, а тому наявні підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому у суду відсутні підстави надавати оцінку обставинам щодо виплати позивачу сум грошової компенсації за невикористані дні відпустки, що було предметом розгляду у іншому спорі.

Посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 08.04.2020 суд вважає неаргументованими, оскільки відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому суд застосовує до спірних правовідносин правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові 13.05.2020 у справі 810/451/17.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати щодо сплати судового збору підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 487686 (чотириста вісімдесят шість тисяч шістсот вісімдесят шість) грн 80 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 4876 (чотири тисячі вісімсот сімдесят шість) грн 86 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До визначення Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів), можливості вчинення передбачених цим Кодексом дій з використанням підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності редакцією Кодексу адміністративного судочинства України від 15.12.2017.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 30 вересня 2021 року.

Суддя О.Г. Котеньов