Справа № 380/4848/21
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2021-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/4848/21 пров. № А/857/15345/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Ніколіна В.В., Гінди О.М.,

за участю секретаря судового засідання Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду (головуючий суддя Кравців О.Р., м. Львів) по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок про звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 19.03.2021 (через засоби поштового зваязку) звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області про стягнення з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10.02.2020 по 22.12.2020 у розмірі 230823,55 грн. з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року позовну заяву залишено без розгляду.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає його винесеним з порушенням норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі зазначає, що в оскаржуваній ухвалі суд посилається на ч.3 ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

В той час, як факт пропуску ним строку на звернення до суду було виявлено до відкриття провадження по справі, у зв`язку з чим було винесено ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Зазначає, що на виконання вказаної ухвали про залишення позовної заяви без руху ним було подано до суду клопотання про продовження строку із зазначенням причин пропуску. В результаті розгляду його клопотання Львівським окружним адміністративним судом 19.04.2021 було винесено ухвалу, якою було визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено такий строк, було прийнято позовну заяву до розгляду та було відкрито провадження в адміністративній справі.

Звертає увагу суду, на те, що підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними, строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання апеляційної скарги. Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку оскарження судового рішення з поважних причин.

Таким чином, при винесенні судом першої інстанції ухвали від 19.04.2021, причини пропуску позивачем строку на звернення до суду були визнані судом поважними.

Відповідно до ч. 14 ст. 171 КАС України, якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків.

Також, звертає увагу суду на те, що клопотання відповідача про залишення його адміністративного позову без розгляду у зв`язку із пропущенням строку звернення до адміністративного суду було подано до Львівського окружного адміністративного суду вже після відкриття провадження по справі, в той час, коли суд в цій справі вже дослідив питання поважності причин пропуску такого строку та визнав такі причини поважними.

В клопотанні відповідача відсутні будь-які підстави, які б спростовували поважність причин пропуску строку на звернення до суду, не наведено інших підстав чи нових обставин.

Таким чином вважає, що таке клопотання відповідача було завідомо необгрунтованим та задоволенню не підлягало.

Також повідомляє суд, що хоча станом на момент розгляду клопотання відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду у зв`язку із пропущенням строку звернення до адміністративного суду та винесення 06.07.2021 ухвали судом питання дотримання ним строку звернення до суду з адміністративним позовом спірним вже не було, оскільки вказана обставина вже була встановлена у попередньому судовому рішенні (ухвала від 19.04.2021), яке набрало законної сили ухвала суду набрала законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягала оскарженню, заперечення на неї могли бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Отже, зазначає, що в межах розгляду справи в суді першої інстанції питання поновлення строку звернення до суду вирішувалось судом двічі з урахуванням одних і тих же обставин.

Вважає, що дійшовши в цій справі в ухвалах від 19.04.2021 та від 06.07.2021 діаметрально протилежних висновків за одними й тими ж обставинами, суд, фактично нівелював ухвалу від 19.04.2021.

Таким чином, вважає, що при винесенні судом 06.07.2021 ухвали про залишення його позовної заяви без розгляду, суд невірно застосував ч.3 ст.123 КАС України.

Наголошує, що в даній ситуації з його боку не було байдужості та небажання дізнатись про факт порушення його прав. Більше того він вчиняв активні дії для з`ясування необхідної інформації. В той час як відповідач проявляв пасивність та відверто ігнорував комунікацію.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що припущення суду щодо того, що він дізнався чи повинен був дізнатись про повноту проведеного розрахунку не є об`єктивним, оскільки, виплата, яка була проведена Головним управління поліції у Львівській області 23.12.2020 не містила жодних вказівок на рішення Львівського окружного адміністративного суду №380/5705/20 від 20 серпня 2020 року, яке набрало законної сили 27.11.2020. В той час, як звичною є практика проведення розрахунків роботодавця зі звільненим працівником вже після звільнення, відповідно надходження коштів на рахунок із зазначенням відправником колишнього роботодавця. Саме тому він не був переконаний в тому, що виплата від 23.12.2020 стосується виконання вищевказаного рішення суду.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій відповідно до посвідчення від 02.07.2015.

Наказом Головного управління Національної поліції у Львівській області по особовому складу від 07.02.2020 №42 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 10.02.2020, виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку в період роботи з 01 січня до 10.02.2020 у кількості 03 доби основної відпустки та 01 доби додаткової відпустки.

Наказ не містить відомостей щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2020.

Позивач звернувся до відповідача з листом про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2020 роки, на яку отримав відмову, викладену листом №Д-4/05/17-2020 від 22.06.2020.

Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 по 2020 рік, передбаченої п.12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.08.2020 у справі №380/5705/20, яке набрало законної сили 27.11.2020 позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з органів внутрішніх справ 10.02.2020; зобов`язано Головне управління Національної поліції у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з органів внутрішніх справ 10.02.2020.

23.12.2020 від ГУНП у Львівській області позивачу надійшли кошти в сумі 26072,61 грн.

Як зазначає позивач, оскільки у вищевказаному рішенні не конкретизовано розміру компенсації, що підлягала виплаті на користь позивача, у нього виникли сумніви щодо того чи проведено з ним повний розрахунок та чи вірно обчислено відповідну суму.

24.12.2020 він звернувся до відповідача із запитом щодо проведення повного розрахунку з позивачем, однак жодної відповіді не отримав.

У зв`язку з такими обставинами, позивач звернувся до адвоката, що подав адвокатський запит в інтересах позивача.

Запитувану інформацію позивач отримав лише 09.03.2021 та вже 19.03.2021 звернувся до суду із цим позовом.

Саме у зв`язку із зазначеними обставин позивач просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити такий строк.

Розглядаючи спір, судом першої інстанції вірно враховано, що статтею 47 КЗпП України встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗПП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Вимогами статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, вірним є висновок суду, що закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Згідно п. 17 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відтак, вірним є висновок суду, що оскільки ОСОБА_1 проходив військову службу та звільнений з неї у запас, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у відставку, то цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Проте, частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу.

Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

За приписами частини першої статті 19 ЦПК України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі №240/532/20 (постанова від 11 лютого 2021 року) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки.

Установлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11 лютого 2021 року в справі №240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах та погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 4 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №340/2153/19, від 11.03.2021 у справі №560/3338/19, від 25.02.2021 року у справі №240/3362/20.

Як вірно зазначено судом, аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 (справа 821/1083/17) зазначила таке.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Згідно пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно з розрахунковим листом за лютий 2020 позивач отримав грошове забезпечення в сумі 8374,61 грн. Згідно з розрахунковим листом за березень 2020 позивач отримав одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 205087,52 грн, що ним не заперечується.

Як вірно зазначено судом, коли позивачу 23.12.2020 з ГУНП у Львівській області надійшли кошти в сумі 26072,61 грн позивач довідався (або повинен був довідатися), що це грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017 та 2020 роки, згідно з рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.08.2020. Суд погоджується з доводами заявника, що будь яких інших виплат відповідач позивачу здійснювати не міг, оскільки останній припинив службу ще в лютому 2020 року, і всі розрахунки окрім компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій з ним були проведені ще у 2020 році.

Разом з тим, день, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення її прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

При цьому, порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 440/3408/19 та в ухвалі від 24.06.2020 у справі №9901/277/19.

Крім того, як вірно зазначено судом, сумніви позивача у правильності розрахунку не спростовують сам факт його здійснення. З огляду на встановлене, суд дійшов вірного висновку, що саме 23.12.2020 позивач дізнався про порушення своїх прав, у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні

Отже, перебіг строку звернення до суду з позовом у справі, що розглядається, розпочався 24.12.2020 (наступний день за днем остаточного розрахунку), а сплив зазначений строк, відповідно, 25.01.2021. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 19.03.2021, то він пропустив місячний строк звернення до суду з позовом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про залишення позовної заяви без розгляду.

Тому, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а ухвала суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у в пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (Заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, № 93).

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду по справі № 380/4848/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді В.В. Ніколін

О.М. Гінда

повний текст складено 28.09.2021