Справа № 826/6803/15
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Кузьменко В.А. Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року Справа № 826/6803/15

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Сакевич Ж.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2021 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України,

Управління Міністерства внутрішніх справ України

в Хмельницькій області,

Управління Державної автомобільної інспекції

Міністерства внутрішніх справ України

в Хмельницькій області

про визнання незаконними та скасування наказів,

зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивачка) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління МВС України в Хмельницькій області (далі - Відповідач-1), управління Державної автомобільної інспекції УМВС України в Хмельницькій області (далі - Відповідач-2), управління МВС в Хмельницькій області (далі - Відповідач-3) про:

1) визнання незаконним та скасування наказу відповідача 1 від 16 січня 2015 року №48 о/с по особовому складу в частині звільнення з органів внутрішніх справ по Управлінню Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області позивача з посади старшого інспектора відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Славута та Славутського району;

2) визнання незаконним та скасування наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області від 31 січня 2015 року № 22 о/с по особовому складу, яким позивачу встановлено вислугу років станом на 16 січня 2015 року;

3) зобов`язання відповідача 1 видати наказ яким поновити позивача на службі в органах внутрішніх справ по Управлінню Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області;

4) стягнення з відповідача 2 на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, а саме з 16 січня 2015 року по дату фактичного поновлення на службі в органах внутрішніх справ України.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено частково:

1) визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 16 січня 2015 року № 48о/с «По особовому складу» в частині звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 з посади старшого інспектора відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Славута та Славутського району;

2) визнано протиправним та скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області від 31 січня 2015 року №22 о/с «По особовому складу» в частині встановлення старшому лейтенанту міліції ОСОБА_1 , старшому інспектору відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Славута та Славутського району вислуги років станом на 16 січня 2015 року;

3) поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Славута та Славутського району Управління державної автомобільної інспекції УМВС України в Хмельницькій області з 16 січня 2015 року;

4) стягнуто з Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 254 968,00 грн.

У задоволенні позову в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи, Відповідачі не надали доказів, які б підтверджували, що Позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, тобто у даному випадку, Відповідачем не доведено дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом України «Про очищення влади».

Приходячи до таких висновків, судом першої інстанції було враховано правову позицію, викладену в у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 817/3431/14.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Ліквідаційна комісія Управління МВС України в Хмельницькій області подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, наполягаючи на тому, що Позивач підпадає під критерії, визначені пунктом 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади», оскільки він проходив службу в період з 21.11.2013 по 22.02.2014.

При цьому, Апелянт зазначає, що положення цього Закону неконституційними не визнавалися і підлягають застосуванню.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цієї справи в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.06.2021 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Від Позивача надійшли письмові пояснення, в яких він заперечує проти задоволення апеляційної скарги та стверджує про відсутність підстав для застосування до нього пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади».

24.09.2021 від Апелянта надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

28.09.2021 о 13:35 год. у судове засідання учасники справи не з`явилися, у зв`язку з чим відповідно до ст. 311 КАС України апеляційним судом постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання, про перехід до розгляду цієї справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивач проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 , старшого інспектора відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Славута та Славутського району.

Наказом МВС України від 16.01.2015 № 48о/с «По особовому складу», на підставі пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» та пунктів 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української PCP від 29 липня 1991 року № 114, старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 , старшого інспектора відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Славута та Славутського району, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із постановленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

31.01.2015 УМВС в Хмельницькій області прийняло наказ № 22о/с «По особовому складу» яким ОСОБА_1 встановлено вислугу років станом на 16 січня 2015 року в календарному обчисленні - 12 років 08 місяців 13 днів, пільгової служби немає.

Вважаючи такі накази протиправними, а своє право на працю - порушеним, Позивач звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законами України «Про очищення влади» від 16.09.2014 № 1682-VII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1682-VII), Порядком проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 563 (далі - Порядок № 563), Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української PCP від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).

Так, статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).

Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені в Законі Закон № 132-VIII.

У статті 1 Закону № 132-VIII закріплено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень при виконанні цього Закону оскаржуються в судовому порядку.

Пунктом 10 частини другої статті 3 Закону № 132-VIII встановлено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період, за власним бажанням з відповідної посади працівника правоохоронного органу, який складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань», Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України».

Пунктом 66 Положення № 114 визначено, що особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому, звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 24 Положення № 114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком № 100.

Із пункту 5 Порядку № 100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку № 100 середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», та процедура звільнення за нормами пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, може бути застосована у відношенні до позивача за умови відповідності його одночасно настуиним критеріям:

1) обіймав посаду працівника правоохоронного органу у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року;

2) складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань», Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України».

При цьому, звільнення на підставі Закону України «Про очищення влади» передбачає обов`язкову процедуру, яка полягає у проведенні перевірки особи та можливість її звільнення за результатами такої перевірки, крім випадків, визначених пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади», відповідно до якого особи, які підпадають під зазначені критерії, звільняються без проведення перевірки.

Разом з тим, результати такої перевірки мають бути викладені у висновку, з яким особа, щодо якої проводилась перевірка, повинна мати можливість ознайомитися. Такий висновок може бути оскаржений до суду відповідно до статті 5 Закону України «Про очищення влади».

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що у відношенні Позивача вказаної перевірки не проводилося, відповідності його саме сукупності вищенаведених критеріїв не встановлювалося, доказів, які б підтверджували скоєння ним вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, суду не надано. Натомість до Позивача було застосовано інструмент формального звільнення з посади лише на тій підставі, що він проходив службу в органах внутрішніх справ у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року.

Втім, апеляційний суд зазначає, що без аналізу індивідуальної поведінки особи неможливо встановити наявність її вини та переконатися у застосуванні до неї саме індивідуальної відповідальності, а не колективної.

Аналогічний правовий підхід та правові висновки застосовано Верховним Судом у постанові від 04.06.2020 у справі № 817/3431/14.

Разом з тим, Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону № 1682, наголошує на необхідності доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.

У Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) Парламентська асамблея Ради Європи звернула увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади.

Так, у пункті 12 Асамблея зазначила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці також дійшов висновку, що індивідуалізація люстраційних заходів, хоча загалом вважається необхідною, не завжди є необхідною у справі щодо кожної конкретної особи та може бути здійснена на законодавчому рівні. Проте для вибору такого підходу мають бути наведені переконливі підстави (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункти 109 - 111).

У зв`язку з цим ЄСПЛ наголосив, що особливо важливим фактором є якість парламентського і судового перегляду законодавчого механізму (mutatis mutandis, рішення у справі «Енімал Дефендерз Інтернешнл проти Сполученого Королівства» [ВП] (Animal Defenders International v. the United Kingdom) [GC], заява № 48876/08, пункти 113 - 116, ЄСПЛ 2013 (витяги). Іншими аспектами, які мають враховуватись, під час оцінки відповідності законодавчого механізму, який передбачає застосування обмежувальних заходів за відсутності індивідуальної оцінки поведінки особи, є суворість застосованого заходу (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункт 111), та чи розроблено законодавчий механізм достатньо чітко для вирішення нагальної суспільної потреби, яку він має задовольнити пропорційним чином (наприклад, у контексті статті 3 Першого протоколу до Конвенції рішення у справі «Жданока проти Латвії» [ВП] (Ћdanoka v. Latvia) [GC], заява № 58278/00, пункти 22 - 28, 116 - 136, ЄСПЛ 2006 IV). Утім, щоб обмежувальний захід відповідав статті 3 Першого протоколу до Конвенції, достатнім може бути менший рівень індивідуалізації, ніж у випадках стверджуваного порушення статей 8 і 11 Конвенції (рішення у справі «Жданока проти Латвії», пункт 115) (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 292-293).

У справі «Полях та інші проти України» ЄСПЛ дійшов висновку, що обмежувальні заходи, передбачені Законом № 1682-VII, не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності наказу МВС України від 16.01.2015 № 48о/с «По особовому складу» в частині звільнення позивача та, відповідно, протиправності (як похідного) наказу УМВС України в Хмельницькій області від 31.01.2015 № 22 о/с «По особовому складу».

Доводи Апелянта про те, що Позивач підпадає під критерії, визначені пунктом 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади», оскільки він проходив службу в період з 21.11.2013 по 22.02.2014, колегія суддів відхиляє з огляду на вищевикладене.

Твердження Апелянта про те, що положення цього Закону України «Про очищення влади» неконституційними не визнавалися і підлягають застосуванню, судова колегія до уваги не приймає та зазначає, що чинність вказаного законодавчого акта не виключає, а навпаки - включає обов`язок осіб, які його застосовують, дотримуватися передбачених ним процедур і ретельно перевіряти визначені ним підстави для звільнення, а не використовувати такий Закон як інструмент формального звільнення.

Інших доводів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції, Апелянтом не наведено.

Аналізуючи всі доводи апелянта, колегія суддів приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Перевіривши рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги, судова колегія також вважає правомірними висновки суду щодо поновлення Позивача на посаді, з якої його було звільнено та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до Порядку № 100, в сумі 254968,00 грн.

Отже, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2021 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

З огляду на результат розгляду цієї справи, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 28 вересня 2021 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Л.В. Губська

О.В. Карпушова