Справа № 200/1737/21-а
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2021-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

27 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 200/1737/21-а

адміністративне провадження № К/9901/33366/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Губської О.А.,

суддів - Білак М.В., Калашнікової О.В.,

перевіривши касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2021 року у справі №200/1737/21-а за позовом ОСОБА_1 до Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни, Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни, що виявилася у відмові в наданні ОСОБА_1 публічної інформації про особу, якій надано для проживання службове житло двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , із зазначенням в інформації посади, яку займає особа, прізвище, ім`я, по-батькові, дати, з якої особі надано службове житло для проживання, найменування документів, на підставі яких було надано для проживання службове житло, відповідно до його запиту на отримання публічної інформації №26/10-08 від 26.10.2020р., який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 26.10.2020 р.за №ПІ-Т-3928 та зобов`язати повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації №26/10-08 від 26.10.2020, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 26.10.2020 за №ПІ-Т-3928, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2021 року, позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни, що виявилася у відмові в наданні ОСОБА_1 публічної інформації про особу, якій надано для проживання службове житло двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , із зазначенням в інформації посади, яку займає особа, прізвища, ім`я, по-батькові, дати, з якої особі надано службове житло для проживання, найменування документів, на підставі яких було надано для проживання службове житло, відповідно до його запиту на отримання публічної інформації №26/10-08 від 26.10.2020, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 26.10.2020 за №ПІ-Т-3928. Зобов`язано Міністерство юстиції України повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації №26/10-08 від 26.10.2020, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 26.10.2020 за №ПІ-Т-3928, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями, Міністерством юстиції України подано касаційну скаргу, яка надійшла до суду касаційної інстанції 06 вересня 2021 року.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням відповідає стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

У свою чергу, відповідно до пункту 2 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.

Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що справа №200/1737/21-а підпадає під категорію справ, визначених пунктом 2 частини шостої статті 12 КАС України.

Крім того, ця справа була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак вона може бути оскаржена до Верховного Суду лише за наявності обставин, наведених у підпунктах "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Так, скаржник зазначає, що дана справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

У даному випадку слід зазначити, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Однак, скаржником не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин та не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Доводи скаржника в касаційній скарзі стосуються встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів у ній, між тим як відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої й апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у даному випадку обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з пунктом 8 частини другої якої, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та, у визначених законом випадках, на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах "ЛеважПрестасьон Сервіс проти Франції" ("LevagesPrestationsServices v. France") від 23 жовтня 1996 року, заява №21920/93; "Гомес де ла Торре проти Іспанії" ("BruallaGomesdelaTorre v. Spain") від 19 грудня 1997 року, заява 26737/95).

На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 328, 333 КАС України, Суд

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2021 року у справі №200/1737/21-а за позовом ОСОБА_1 до Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни, Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію даної ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й не оскаржується.

Суддя-доповідач О. А. Губська
Судді М. В. Білак
О. В. Калашнікова