Справа № 420/7365/21
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2021-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7365/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині і висновку,-

ВСТАНОВИВ:

05.05.2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в особі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Державної міграційної служби України від 22.01.2021 року № 5 "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання", в частині визнання недійсною посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2010 виданої громадянину Грузії, ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що він уклав шлюб із громадянкою України 04.06.2002 року. Так, із заявою про надання дозволу на імміграцію він звернувся 07.10.2002 року, однак безпосередньо дозвіл на імміграцію, він отримав 06.12.2004 року, тобто перебуваючи у шлюбі із громадянкою України 2,5 роки. Як вказує позивач він звернувся до відповідного органу, та надав всі необхідні документи. Після належної перевірки всіх документів, 06.12.2004 року йому було видано дозвіл на імміграцію. Більш того, 09.04.2010 року йому на підставі всіх наданих раніше документів було продовжено посвідку на постійне проживання на території України безстроково.

Як вказує позивач, рішення про скасування ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання на території України було прийнято 22.01.2021 року, а отримано позивачем 30 квітня лише відповідь на адвокатський запит, хоча відповідно до Порядку, повинно було бути надіслано не пізніше 29 січня 2021 року. Також, як стверджує позивач, всупереч п.п. 21-24 Порядку, до ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області (органу який видавав дозвіл на імміграцію) не надсилалось відповідне подання, ОСОБА_1 не запрошували для надання пояснень, а отже процедуру скасування дозволу на імміграцію було повністю порушено з боку відповідача.

У позові вказано, що при наданні безстрокової посвідки на постійне місце проживання в Україні ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області проводило перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України позивача. Під час проведення перевірки у 2010 році підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію не виявило та надало посвідку на постійне місце проживання в Україні ОСОБА_1 . Фактично, на думку позивача, відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу посвідки на постійне проживання, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, прийняв рішення про визнання такої посвідки недійсною. При цьому жодним чином не доведено, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені ст.12 Закону України Про імміграцію. Позивач при зверненні із заявою про надання дозволу на імміграцію, надав правдиві відомості, а саме свідоцтво про шлюб із громадянкою України, із зазначенням дати реєстрації шлюбу, яке не було підробленим та не втратило чинність. На думку позивача, відсутня будь-яка з підстав для скасування дозволу на імміграцію, передбачена ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 року судом залишено без руху.

У вказаній ухвалі суддею роз`яснено, що виявлені недоліки повинні бути усунені, шляхом надання до суду (з копією для відповідача) доказів сплати судового збору та уточненого позову з урахуванням вищевикладеного судом.

19.05.2021 року (вх.ЕС/1032/21) від представника позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків разом із доказами сплати судового збору та уточненим позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 22.01.2021 року № 5 "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання", в частині визнання недійсною посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2010 виданої громадянину Грузії, ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 26.05.2021 року продовжити позивачу строк на усунення недоліків позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в особі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Державної міграційної служби України від 22.01.2021 року № 5 "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання", в частині визнання недійсною посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2010 виданої громадянину Грузії, ОСОБА_1 .

15.06.2021 року (вх.№ЕС/1258/21) від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків разом із доказами доплати судового збору та уточненим позовом, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 22.01.2021 року № 5 "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання", в частині визнання недійсною посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2010 виданої громадянину Грузії, ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, яким посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2010, видану громадянину Грузії, ОСОБА_1 , визнано такою, що видана з порушенням вимог законодавства.

Ухвалою суду від 02.07.2021 року судом прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказ, висновку (в редакції уточнень за вх.№ЕС/1258/21) і зобов`язання вчинити певні дії і відкрито провадження в адміністративній справі.

Вказаною ухвалою судом:

1) зобов`язати Державну міграційну службу України надати до суду у п`ятнадцятиденний строк від дати отримання даної ухвали належним чином засвідчені копії:

- наказу Державної міграційної служби України від 22.01.2021 року № 5 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», в частині визнання недійсною посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2010 виданої громадянину Грузії, ОСОБА_1 ;

- документів, які слугували підставою для прийняття наказу Державної міграційної служби України від 22.01.2021 року № 5 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», в частині визнання недійсною посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2010 виданої громадянину Грузії, ОСОБА_1 .

2) зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області надати до суду у п`ятнадцятиденний строк від дати отримання даної ухвали належним чином засвідчені копії:

- висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, яким посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2010, видану громадянину Грузії, ОСОБА_1 , визнано такою, що видана з порушенням вимог законодавства;

- документів, які слугували підставою для прийняття висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, яким посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2010, видану громадянину Грузії, ОСОБА_1 , визнано такою, що видана з порушенням вимог законодавства.

21.07.2021 року (вх.№ЕС/1515/21) від представника позивача до суду надійшли пояснення разом із додатками (а.с.40-58).

26.07.2021 року (вх.№40265/21) від представника Державної міграційної служби України до суду надійшов відзив на позовну заяву разом із додатками (а.с.59-122), в якому зазначено, що відповідач не визнає даний адміністративний позов виходячи з наступного.

З посиланням на фактичні обставини справи, Державна міграційна служба України зазначає, що відповідно до матеріалів особової справи, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено 04.06.2002, отже на момент звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, позивач не перебував у шлюбі понад два роки, що порушує вимоги п.1 ч.3 ст.4 Закону.

Як зазначено у відзиві, у відповідача малися усі, передбачені законом, умови для скасування рішення про надання дозволу на залишення на постійне проживання Україні позивачу. Дозвіл на імміграцію був отриманий позивачем в порушення вимог законодавчих актів, які діяли на час розгляду матеріалів, а саме: Закону України «Про імміграцію» (№ 2491-III), тому позивач був визнаний такою особою, що не має дозволу на імміграцію в Україну, та посвідка на постійне місце проживання в Україні визнана недійсною.

На думку Державної міграційної служби України, враховуючи те, що ОСОБА_1 незаконно отримав посвідку на постійне проживання (на момент видачі не вважався такою, що має дозвіл на імміграцію), на нього не поширюються положення статей 12-15 Закону України «Про імміграцію». Таким чином, спірне рішення прийнято із законних підстав відповідно до ст. 12 ЗУ «Про імміграцію».

Також, у відзиві зазначено, що відповідно до висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 27.11.2020 посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2010 видана на ім`я громадянина Грузії ОСОБА_1 підлягає скасуванню відповідно до пункту 73 Постанови № 321.

Як зазначено відповідачем, відповідно до п. 7 наказу ДМС від 22.01.2021 № 5 визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 , видану ВГІРФО УМВС України в Одеській області 09.04.2010. За таких обставин, у Голови ДМС є наявні повноваження щодо скасування рішення про видачу посвідки на постійне проживання, що прийнято з порушенням вимог законодавства.

Зважаючи на вищевикладене, Державна міграційна служба України просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Станом на дату вирішення даної адміністративної справи інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.

Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.1 ст.120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Отже, зважаючи на вищевикладене та період перебування головуючого судді по справі у відпустці, дана адміністративна справа вирішується судом у межах строку, визначеного ст. 258 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, письмових пояснень, відзивів на позов і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

05.08.2002 до ВПР та МР УМВС України в Одеській області звернувся громадянин Грузії ОСОБА_1 із клопотанням щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Судом встановлено, що 29.10.2002 року за результатами розгляду клопотання позивача про залишення на постійне місце проживання в України начальником ВГПІС УМВС України в Одеській області складено висновок про наявність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про залишення на постійне проживання в України та документування посвідкою на проживання в Україні (а.с.87).

Як зазначено у відзиві, 29.10.2002 на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», громадянину Грузії ОСОБА_1 було надано дозвіл на імміграцію в Україну. Відповідач вказує, що як підставу для отримання дозволу на iмміграцію в Україну позивачем було вказано те, що ним було укладено шлюб з громадянкою України ОСОБА_2

29.10.2002 року позивача документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 із строком дії до 29.10.2004 року (а.с.92).

06.12.2004 року позивача документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 безстроково (а.с.106).

27.03.2010 року позивач звернувся із заявою про обмін посвідки на постійне проживання, у зв`язку із відмовою від громадянства Грузії (а.с.99).

09.04.2010 ОСОБА_1 було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 , орган видачі - ВГІРФО УМВС України в Одеській області (а.с.108).

Судом встановлено, що Головним управлінням було здійснено перевірку матеріалів справи про документування посвідкою на постійне проживання особи без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за результатами якої складено висновок від 27.11.2020 року (а.с.113-114).

При цьому підставою для здійснення даної перевірки було звернення 03.08.2018 з заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 25-річного віку його дочки громадянки Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та письмового звернення ОСОБА_3 , яке надійшло через канцелярію ГУДМС України в Одеській області (далі Головне управління) 27.11.2019.

У висновку вказано, що відповідно до свідоцтва про укладання шлюбу серії НОМЕР_5 ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_2 04.06.2002, однак, на момент звернення з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну (05.08.2002) та момент отримання дозволу на імміграцію (29.10.2002) ОСОБА_1 не перебував у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 понад два роки.

Беручи до уваги вищенаведене, зазначено у висновку, ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання всупереч вимогам п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону країни «Про імміграцію».

Як вказано у висновку, рішення про видачу посвідки на постійне проживання особi без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прийнято з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію» та підлягає скасуванню відповідно до вимог пункту 73 Порядку оформлення, наказом Голови ДМС України.

Судом встановлено, що п.7 наказу Державної міграційної служби України від 22.01.2021 року №5, на підставі висновку Головного управління від 27.11.2020, визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії ОД № 3147/02 від 29.10.2002 та, отриману на її підставі у порядку обмін, серії ОД № 11774 від 09.04.2010 (а.с.111-112).

Вважаючи протиправними та такими, що підлягають скасуванню наказ Державної міграційної служби України від 22.01.2021 року № 5 "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання", в частині визнання недійсною посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2010 виданої громадянину Грузії, ОСОБА_1 та висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, яким посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2010, видану громадянину Грузії, ОСОБА_1 , визнано такою, що видана з порушенням вимог законодавства, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи дану адміністративну справу, суд виходить з наступного.

Так, спірні правовідносини врегульовані, зокрема, але не виключно, Законом України "Про імміграцію", Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим наказом Міністерства юстиції № 251 від 28.03.2012 року, Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 321, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно п.п. 8, 17 ч.1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні. Посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України від 7 червня 2001 року № 2491-III "Про імміграцію".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

За правилами ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Статтею 11 Закону України «Про імміграцію» визначений порядок в`їзду іммігрантів в Україну і видачі посвідки на постійне проживання, згідно якої особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

За приписами пунктів 21-25 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Рішення ДМС, територіальних органів і підрозділів, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов`язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства. У цьому разі провадження у справах з питань імміграції припиняється до прийняття відповідного рішення.

В силу вимог п. 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Пунктом 22 Порядку № 1983 визначено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Відповідно до підпункту 1 п.1 ст.64 Порядку №321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Як встановлено судом, уповноважений орган надаючи дозвіл на імміграцію в Україну позивачу встановлено, що позивач має право на імміграцію та отримання посвідки на постійне проживання, у зв`язку з документальним підтвердженням підстав передбачених Законом України «Про імміграцію».

При цьому, станом на дату надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну ВГПІС УМВС України в Одеській області були відомі факти та обставини, про які зазначено у висновку щодо скасування позивачу дозволу на імміграцію.

За період з 2002 року до прийняття оскаржуваного рішення, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що ні спірне рішення ДМС України, ні висновок ГУ ДМС України в Одеській області не містить конкретного посилання на підставу, визначену ст. 12 Закону України «Про імміграцію» для скасування дозволу позивача на імміграцію.

Суд зауважує, що позивач при отриманні дозволу на імміграцію надав всі документи, передбачені законом, не приховував дані щодо сімейного стану, дати укладення шлюбу з громадянкою України.

Суд зазначає, що за змістом частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" органи ДМС не зобов`язані, а мають право скасовувати наданий дозвіл на імміграцію при наявності тих чи інших обставин, які можуть бути розцінені як підстави для його скасування. У цьому питанні уповноважений орган наділений дискреційними повноваженнями, які передбачають право самостійного вибору варіанту поведінки чи прийняття рішення. Відповідно, це дозволяє уповноваженому органу об`єктивно оцінити обставини, які є підставою для можливого скасування дозволу, а також обставини, що настали після отримання особою дозволу на імміграцію, та прийняти пропорційне рішення з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів особи та цілей, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Необхідність пропорційного прийняття рішення обумовлена як законодавством України, так і практикою Європейського суду з прав людини. Згідно з практикою Європейського суду по правам людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання або обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка вирішення органу влади повинна бути чіткою та зрозумілою, як і можливі наслідки.

Європейський суд з прав людини також підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. (Рішення від 20.10.2011 року у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04).

Суд зазначає, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

У ст. 8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Moustaquim v. Belgium»).

Стаття 1 конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.

Суд вважає, що у цій справі відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію позивача, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю, а саме перебування позивача у шлюбі з громадянкою України більше п`яти років, та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача.

У суду немає сумніву, що оскаржувані рішення суб`єкта владних повноважень, в разі набрання законної сили, неминуче призведуть до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію» є безальтернативний обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому Законом.

Крім цього, суд зазначає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, суд доходить висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст. 8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Отже, суд дійшов висновку, що навіть враховуючи те, що позивач станом на дату звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію не перебував у шлюбі з громадянкою України понад два роки, оскаржувані рішення та висновок відповідачів не відповідають критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача як особи, яка відмовилась від громадянства Грузії, який понад 19 років проживає в Україні, та його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу їх життя.

Вказані висновки узгоджуються з висновками, викладеними у поставної Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі №300/564/19 та від 28.11.2019 року по справі №826/3689/16.

Тому суд дійшов до висновку, що оскаржувані наказ Державної міграційної служби України від 22.01.2021 року № 5 "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання", в частині визнання недійсною посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2010 виданої громадянину Грузії, ОСОБА_1 та висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, яким посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2010, видану громадянину Грузії, ОСОБА_1 , визнано такою, що видана з порушенням вимог законодавства підлягають скасуванню, а позовні вимоги - задоволенню.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи..

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії суд приймає у справах, де відповідач допустив неправомірну бездіяльність за умови обов`язку вчинити певну дію. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач, але не повинен втручатися в його компетенцію.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення має бути прийняте з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У Рішенні від 27 вересня 2010 року по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав Відповідачем у справі, або якщо Відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Адміністративний позов містить 2 вимоги вимогу немайнового характеру.

На підтвердження сплати судового збору позивачем надано до суду квитанцію від 19.05.2021 року про сплату судового збору у розмірі 908 грн. та квитанцію від 15.06.2021 року про сплату судового збору у розмірі 908 грн.

Судом задоволено одну вимоги немайнового характеру звернену до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (про визнання та скасування Висновку) і одну вимогу немайнового характеру звернену до Державної міграційної служби України (про скасування рішення в частині).

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення судового збору з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань у розмірі 908,00 грн. та про стягнення судового збору з Державної міграційної служби України за рахунок бюджетних асигнувань у розмірі 908,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 262, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині і висновку - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати п.7 наказу Державної міграційної служби України від 22.01.2021 року № 5 "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання", в частині визнання недійсною посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2010 виданої громадянину Грузії, ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 27.11.2020 року про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні особи без громадянства ОСОБА_1 .

Стягнути з Державної міграційної служби України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 908 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 );

Відповідачі:

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул.Преображенська, 44, м.Одеса, 65045, ).

Державна міграційна служба України (вул.Володимирська, 9, м.Одеса, 01001, )

Суддя Корой С.М.