Справа № 640/8780/21
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2021-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2021 року м. Київ № 640/8780/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., при секретарі судового засідання Мині І.І., за участі представника позивача Преснякової І.В., відповідача Румянцевої А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАУН ЛЕНД КОМПАНІ"
до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАУН ЛЕНД КОМПАНІ", в якому позивач просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві № від 21.12.2020 року, № від 21.12.2020 року, та № від 21.12.2020 року.

Позовні вимоги мотивовано відсутністю порушень у податковому та бухгалтерському обліку. Зокрема, позивач стверджує, що:

позивачем, на його думку, правомірно було обліковано операцію зі списання будівель, з огляду на наявні висновки експертів про неможливість використання за призначенням, з посиланням на приписи ч.2 п. 189.9 статті 189 Податкового кодексу України та узагальнюючу податкову консультацію, затверджену наказом Міністерства фінансів України від 03.08.2018 №673 та Індивідуальну податкову консультацію від 18.11.2020 № 32789/6/99-00-05-06-02-06.

ним правомірно було визначено інвестиційні договори як довгострокові, виходячи зі змісту самих договорів та тієї обставини, що передача предмету угоди не передбачалася ні протягом року, ні окремими частинами, оскільки зобов`язання ТОВ «Таун Ленд Компані», передбачені інвестиційними договорами, вважатимуться виконаними та припиненими лише після оформлення інвестором права власності на приміщення, що складають частку інвестора у об`єкті, що заплановано на 2022 та 2024 роки. При цьому, позивач посилається на приписи п. 187.9. ст.187 ПК України;

реальності виконання зобов`язань за договором з контрагентом ТОВ «СТАНДАРТ ІНЖИНІРИНГ ГРУП», наявності всіх необхідних документів для формування витрат виробництва та податкового кредиту в сумі 315 038,83 грн. по взаємовідносинам з вказаним підприємством;

позивач стверджує, що в лютому 2020 року позивачем було отримано податкове повідомлення-рішення № від 06.02.2020 року щодо завищення податкового кредиту в жовтні 2019 року на суму 38 583,33 грн, в декларації з ПДВ за лютий 2020 помилка відкоригована, у рядку 16.3 «збільшено/зменшено залишок від`ємного значення за результатами перевірки контролюючого органу» зменшено податковий кредит на 38 583,33 грн. із посиланням на дату отримання та номер податкового повідомлення-рішення у відповідній частині декларації, а у додатку 5 «розшифровка податкового кредиту та податкового зобов`язання у розрізі контрагентів» зазначену податкову накладну знову включено до податкового кредиту періоду складання декларації, тобто за лютий 2020 року із зазначенням періоду складання податкової накладної відповідно первинному документу, тобто, місяць 10, рік 2019;

також позивач стверджує про те, що висновки про завищення позивачем суми від`ємного значення за липень 2020 року на загальну суму 61338855 грн. не містять інформації про те, за якими операціями встановлено завищення, окрім вищенаведених сум 315 038,83 грн та 38 583,33 грн.

Відповідачем позовні вимоги спростовуються з огляду на те, що:

платник податку за період з початку 2019 року по дату написання акта перевірки не подавав до контролюючому органу відповідний документ про знищення, розібрання, які б підтверджували, що основні фонди не можуть використовуватися за первісним призначенням;

інвестиційні договори, укладені позивачем із контрагентами, не є довгостроковими договорами в розумінні п. 187.9. ст.187 ПК України, оскільки позивачем в якості замовника будівництва, укладалися проектні, генпідрядні та підрядні договори, якими передбачене поетапне здавання/приймання виконаних будівельних робіт. Також відповідач стверджує, що перелік приміщень визначено в додатках №1 до Інвестиційних договорів, тому позивачем здійснено передачу інвестору майнових прав за датою оплати інвестора їх частки. З огляду на викладене, відповідач стверджує, що за договорами у інвестора виникає право власності на майнові права на оплачену частку інвестора.

відсутність реального джерела походження (введення в обіг при первинному продажі) від контрагентів ідентифікованих робіт, на які позивач від контрагента ТОВ «СТАНДАРТ ІНЖИНІРИНГ ГРУП» декларував податковий кредит, та які вплинули на задекларовані позивачем показники звітності з ПДВ за період, що перевірявся;

позивачем подано декларацію з податку на додану вартість за лютий 2020 року, згідно з ряд. 16.3 декларації зменшено залишок від`ємного значення за результатами перевірки контролюючого органу на суму ПДВ (-38 583,33 грн.), однак згідно з додатком 5 до декларації за лютий 2020 року, позивачем, на думку відповідача безпідставно, повторно включено податкову накладну №1 від 02.10.2019 року на суму ПДВ (+ 38 583,33 грн.), що призвело до завищення податкового кредиту за жовтень 2019 року.

Відповідачем не наведено заперечень чи пояснень щодо посилань позивача на відсутність обґрунтування обставини завищення позивачем суми від`ємного значення за липень 2020 року на суму 60992232,84 грн.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, співробітниками відповідача, на підставі наказу від 30.09.2020 №6814 проведено перевірку позивача, за результатами якої складено акт перевірки №88/26-15-07-01-01/41050152 від 15.10.2020 року «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «ТАУН ЛЕНД КОМПАНІ» (код 41050152), тел. з питань законності декларування від`ємного значення з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. грн. за липень 2020 року» далі - Акт перевірки)

Актом перевірки було встановлено порушення позивачем:

п. 44.1 ст. 44, п. 187.1, п. 187.9 ст. 187, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено:

завищення законності декларування від`ємного значення з податку на додану вартість на загальну суму 61 338 855,00 грн., у тому числі за липень 2020 року у сумі 61 338 855,00 гривень;

заниження сум податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 44 319 260,00 грн., в тому числі за листопад 2018 на суму 566 439,00 грн., грудень 2018 на суму 976 286.00 гри., січень 2019 па суму 899 072,00 грн., лютий 2019 на суму 148791 гри., березень 2019 на суму 7201758 грн., травень 2019 на суму 2 304 344,00 грн., червень 2019 на суму 3 067 909,00 гри., липень 2019 на суму 771 110,00 грн., серпень 2019 на суму 204101 грн., вересень 2019 на суму 2 576 884,00 гри., грудень 2019 на суму 11 339 569,00 гри., квітень 2020 на суму 8 732 044,00 грн., травень 2020 на суму 2 308 124,00 грн., червень 2020 на суму 3 222 829,00 гривень.

п. 201.10 ст. 201 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI, із змінами, встановлено відсутність реєстрації податкових накладних на загальну суму податку на додану вартість в розмірі 105 343 076 гривень.

На підставі вищезазначених висновків акту перевірки відповідачем 21 грудня 2020 року прийнято податкові повідомлення - рішення:

№ яким, за порушення п.п. п. 44.1 ст. 44, п. 187.1, п. 187.9 ст. 187, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України позивачу донараховано 44357845грн. податку на додану вартість та застосовано 11089461 грн. штрафу,

№, яким, за порушення приписів п.п. п. 44.1 ст. 44, п. 187.1, п. 187.9 ст. 187, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України позивачу встановлено суму 61 338 855,00 грн. завищення від`ємного значення з податку на додану вартість за липень 2020 року,

№, яким, за порушення вимог статті 201 Податкового кодексу України, до позивача застосовано штраф на суму 42 563 204,90грн. за відсутність реєстрації податкових накладних.

Вважаючи дані повідомлення - рішення незаконними, позивач звернувся до суду.

Суд, розглянувши вимоги позивача, висловлює наступну правову позицію.

1. Щодо операції зі списання будівель.

Так, актом перевірки встановлено, а сторонами не заперечується, що позивачем було придбано на аукціоні згідно з договором купівлі-продажу майна від 31.07.2017 (а.с. 85-87, т.2) нерухоме майно - цілісний майновий комплекс загальною площею 15391м2 , за адресою: м. Київ вул. Дегтярівська, 25А , за ціною 48790000 грн. без ПДВ.

Згідно наказу директора позивача від 20.10.2019 №085ДТ/1(а.с. 189-190, т.1 ), на підставі проведеного постійно діючою комісією огляду основних засобів та отриманих результатів візуального обстеження та визначення технічного стану існуючих будівель майнового комплексу (а.с 211, т.1- а.с 38 т.2), основні засоби визнані непридатними до подальшої експлуатації та після завершення демонтажних робіт проведено списання основних засобів на інші трати підприємства та складено акти (а.с 191-198, т.1) щодо кожної демонтованої будівлі.

Відповідач, у акті перевірки та запереченнях на позов стверджує, що на порушення п. 189.9 ст. 189 ПКУ, позивачем не визначено об`єкта оподаткування податком на додану вартість та податкових зобов`язань за операцією зі списання (ліквідації) основних засобів за самостійним рішенням на загальну суму 13 636 438,96 грн., що призвело до заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 2 727 288,00 грн., в т.ч. у грудні 2019 року на суму 2 727 288,00 гривень.

Відповідно до підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - Кодекс), постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власника, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду. При цьому відповідно до підпункту "д" цього підпункту постачанням товарів також вважаються ліквідація платником податку за власним бажанням необоротних активів, які перебувають у такого платника.

Не є постачанням товарів випадки, коли основні виробничі засоби або невиробничі засоби ліквідуються у зв`язку з їх знищенням або зруйнуванням внаслідок дії обставин непереборної сили, а також в інших випадках, коли така ліквідація здійснюється без згоди платника податку, у тому числі в разі викрадення необоротних активів, або коли платник податку надає контролюючому органу відповідний документ про знищення, розібрання або перетворення необоротних активів в інший спосіб, внаслідок чого необоротний актив не може використовуватися за первісним призначенням.

Згідно з пунктом 189.9 статті 189 Кодексу, у разі якщо основні виробничі або невиробничі засоби ліквідуються за самостійним рішенням платника податку, така ліквідація для цілей оподаткування розглядається як постачання таких основних виробничих або невиробничих засобів за звичайними цінами, але не нижче балансової вартості на момент ліквідації.

Норма цього пункту не поширюється на випадки, коли основні виробничі або невиробничі засоби ліквідуються у зв`язку з їх знищенням або зруйнуванням внаслідок дії обставин непереборної сили, в інших випадках, коли така ліквідація здійснюється без згоди платника податку, у тому числі в разі викрадення основних виробничих або невиробничих засобів, що підтверджується відповідно до законодавства, або коли платник податку подає контролюючому органу відповідний документ про знищення, розібрання або перетворення основних виробничих або невиробничих засобів у інший спосіб, внаслідок чого вони не можуть використовуватися за первісним призначенням.

При цьому, відповідно до підпункту "г" пункту 198.5 статті 198 Кодексу, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 Кодексу).

Отже, у випадку ліквідації основних виробничих або невиробничих засобів у зв`язку з їх знищенням або зруйнуванням внаслідок дії обставин непереборної сили та у інших випадках ліквідації без згоди платника податку, в тому числі при викраденні, податкові зобов`язання з податку на додану вартість не нараховуються, якщо факт знищення або зруйнування документально підтверджується відповідно до законодавства.

Відповідно до пунктів 41 - 43 Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку основних засобів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 30 вересня 2003 N 561 (зі змінами), для визначення непридатності основних засобів до використання, можливості їх використання іншими підприємствами, організаціями та установами, неефективності або недоцільності їх поліпшення (ремонту, модернізації тощо) та оформлення відповідних первинних документів керівником підприємства створюється постійно діюча комісія.

Така комісія:

здійснює безпосередній огляд об`єкта, що підлягає списанню;

установлює причини невідповідності критеріям активу;

визначає осіб, з вини яких сталося передчасне вибуття основних засобів з експлуатації, вносить пропозиції щодо їх відповідальності;

визначає можливість продажу (передачі) об`єкта іншим підприємствам, організаціям та установам або використання окремих вузлів, деталей, матеріалів, що можуть бути отримані при демонтажі, розбиранні (ліквідації) основних засобів, установлює їх кількість і вартість;

складає і підписує акти на списання основних засобів.

Таким чином, у випадку ліквідації основних засобів у зв`язку з їх розібранням або перетворенням у інший спосіб, внаслідок чого вони не можуть використовуватися за первісним призначенням, платник податку не нараховує податкові зобов`язання з податку на додану вартість (в тому числі, відповідно до норм пункту 198.5 статті 198 Кодексу) у випадку подання контролюючому органу належним чином оформленого акта на списання основних засобів за формою, встановленою наказом Міністерства статистики України "Про затвердження типових форм первинного обліку" від 29 грудня 1995 N 352, або за довільною формою, за умови, що такий документ міститиме всю необхідну інформацію, яка дозволяє ідентифікувати операцію, та матиме належні реквізити первинного документа. Незалежно від форми складання документа на списання основних засобів, такий документ має підтверджувати факт знищення, розібрання або перетворення основних засобів в інший спосіб, внаслідок чого основний засіб не може використовуватися за первісним призначенням.

Суд зауважує, що ні Податковим кодексом України, ні будь - яким іншим нормативним атом з питань податкового чи бухгалтерського обліку не визначено механізму подання платником податку контролюючому органу документів про знищення, розібрання або перетворення основних виробничих або невиробничих засобів, граничної дати такого подання, його форми та змісту.

З огляду на викладене, суд погоджується з посиланнями позивача, що платник податку може подати такі документи (копії документів) контролюючому органу у загальновстановленому порядку за власною ініціативою або на запит контролюючого органу.

Оскільки вищезазначений наказ зазначено в акті перевірки (а.с 57, т.1), акти списання додавалися позивачем до заперечень на акт перевірки (а.с 146 т.1), а в матеріалах справи відсутні докази витребовування відповідачем у позивача будь - яких інших документів, суд доходить висновків, що позивачем було надано відповідачу документи, передбачені вищезазначеними нормами чинного законодавства.

Суд враховує, що ідентичну правову позицію відображено як в узагальнюючій податковій консультації щодо документального підтвердження знищення або зруйнування основних виробничих або невиробничих засобів, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 03 серпня 2018 року №673, так і в індивідуальній податковій консультації від 20.11.20р. №4773/ІПК/99-00-05-06-02-06, наданій позивачу Державною податковою службою України.

Згідно з підпунктами 14.1.172 та 14.1.172-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податкова консультація - індивідуальна податкова консультація та узагальнююча податкова консультація, що надаються в порядку, передбаченому цим Кодексом. Індивідуальна податкова консультація - роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій

Пунктами 52.1, 52.2 статті 52 Податкового кодексу України передбачено, що за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом. Індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

Згідно з приписами абзацу першого пункту 53.1 статті 53 Податкового кодексу України, які діяли до 01.01.2021р., тобто на момент винесення оскаржуваних рішень, не може бути притягнуто до відповідальності, включаючи фінансової (штрафні санкції та/або пеня), платника податків (податкового агента та/або його посадову особу), який діяв відповідно до індивідуальної податкової консультації, наданої йому у письмовій формі, а також узагальнюючої податкової консультації, за діяння, що містить ознаки податкового правопорушення, зокрема, на підставі того, що у подальшому така податкова консультація була змінена або скасована.

Зазначене, на думку суду, виключає можливість притягнення позивача до відповідальності за цим епізодом, навіть за умови підтримання іншої правової позиції.

2.Щодо кваліфікації інвестиційних договорів.

Актом перевірки встановлено, що позивачем укладено Інвестиційні договори від 11.10.2017 № ІД/Д25 з ПрАТ «ХОЛДИНГОВА КОМПАНІЯ «КИЇВМІСЬКБУД», з AT «ОРЛАНДО» - інвестиційні договори від 11.06.2018 №2-ІД/Д, від 11.03.2020 №2-ІД/Д2, з AT «ЕВО ІНВЕСТ» - інвестиційні договори від 18.12.2019 №2-ІД/Д/18/12/19, від 11.03.2020 №3-ІД/Д2, з AT «СТРІМ ІНВЕСТМЕНТ» - інвестиційний договір від 12.12.2018 №3-ІД/Д, з AT «ФЕНІКС» - інвестиційні договори від 11.06.2018 №1-ІД/Д та від 11.03.2020 №1-ІД/Д2.

Також, позивачем укладено інвестиційний договір щодо інвестування будівництва нежитлового приміщення з ТОВ «НОВУС Україна» від 25.06/19 ТЛК/НГІ/ДТ-25.06/19.

Предметом даних договорів є також участь інвестора у фінансуванні будівництва приміщень будівництво яких здійснюється в складі об`єкта: «Будівництво житлового комплексу по вул. Дегтярівській, 25-А у Шевченківському районі м. Києва».

З посиланням на те, що перелік приміщень на Об`єкті визначено в Додатках №1 до Інвестиційних договорів, відповідач дійшов висновків, що позивачем здійснено передачу інвестору майнових прав за датою оплати контрагентом частки в Об`єкті, визначеної в Додатках № 1 до Інвестиційного договору.

У зв`язку з чим відповідач зазначив, що за даними договором у інвестора виникає право власності на майнові права на оплачену частку інвестора в Об`єкті та здійснено передачу інвестору майнових прав за датою оплати частки, відповідно до підписаних Додатків до укладеного інвестиційного договору.

Також відповідач послався на те, позивачем, в якості замовника будівництва, укладалися проектні, генпідрядні та підрядні договори, якими передбачено поетапне здавання /приймання виконаних будівельних робіт, та, з огляду на вищезазначене, дійшов висновків про неможливість застосування до даних правовідносин приписів п. 187.9. ст.187 ПК України.

З огляду на те, що позивачем, після отримання від вищезазначених контрагентів коштів, податкові зобов`язання не нараховувалися, податкові накладні не виписувалися та не реєструвалися, відповідач дійшов висновків про те, що позивачем не нараховано податкове зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 102615789 грн. за операціями з надходження на поточний рахунок авансів, а також не зареєстровано податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних з податку на додану вартість на загальну суму 105343076,48 грн.

Статтею 187 Податкового кодексу України визначено дату виникнення податкових зобов`язань з податку на додану вартість.

При цьому, пунктом 187.1 даної правової норми встановлено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", незалежно від дати накладення електронного підпису.

В статті 187 Податкового кодексу України конкретизовано декілька можливих варіантів визначення моменту виникнення податкових зобов`язань, в залежності від виду діяльності платника податку.

Так, згідно з пунктом 187.9 зазначеного Кодексу, датою виникнення податкових зобов`язань виконавця довгострокових договорів (контрактів) є дата фактичної передачі виконавцем результатів робіт за такими договорами (контрактами).

Для цілей цього пункту довгостроковий договір (контракт) - це будь-який договір на виготовлення товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва та якщо договорами, які укладені на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапного їх здавання.

Отже, можливість віднесення договорів до довгострокових, передбачена другим абзацом пункту 187.9 статті 187 передбачає два критерії - строк виконання зобов`язань становить більше одного року, та відсутність можливості часткового виконання такого договору, тобто отримання належного за договором будь - якими частинами.

Таким чином, для спростування правомірності формування позивачем податкового обліку вищезазначених договорів як довгострокових, відповідачем мало бути надано підтвердження існування двох обставин - або виконання договірних зобов`язань (теоретичне чи фактичне) позивачем протягом строку, який є меншим року, чи будь - якого узгодження між позивачем та його контрагентом поетапного отримання, або такого отримання фактично.

Натомість, жодних доказів теоретичної можливості завершення будівництва менш ніж за рік відповідачем не зазначено.

Також відповідачем не надано жодних доказів передачі позивачем контрагентам майна чи майнових прав щодо нерухомого майна.

Судом не приймаються посилання відповідача на проектні, генпідрядні та підрядні договори, укладені позивачем, якими передбачено поетапне здавання /приймання виконаних будівельних робіт. При цьому, суд виходить з того, що на підставі даних договорів виникають податкові зобов`язання у контрагентів позивача - підрядних організацій, натомість, у позивача виникає податковий кредит.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

За приписами ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог статті 11 Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про інвестиційну діяльність" від 18.09.1991 № 1560-ХІІ (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), інвестиціями є усі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, у результаті якої створюється прибуток доход) або досягається соціальний ефект.

Об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, інші об`єкти власності, а також майнові права (ст. 4 Закону України "Про інвестиційну діяльність").

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність" встановлено, що усі суб`єкти інвестиційної діяльності незалежно від форм власності та господарювання мають рівні права щодо здійснення інвестиційної діяльності, якщо інше не передбачено законодавчими актами України.

Інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

Частиною 2 ст. 19 Закону України "Про інвестиційну діяльність" передбачено, що інвесторам, у тому числі іноземним, забезпечується рівноправний режим, що виключає застосування заходів дискримінаційного характеру, які могли б перешкодити управлінню інвестиціями, їх використанню та ліквідації, а також передбачаються умови і порядок вивозу вкладених цінностей і результатів інвестицій.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 334 Цивільного кодексу України).

Згідно з п.5.11. Інвестиційних договорів (а.с 107-227, т.3) щодо об`єктів житлової нерухомості право власності Інвестора на приміщення, що складають частку Інвестора в Об`єкті, виникає з моменту державної реєстрації в установленому порядку права власності на об`єкти нерухомого майна на підставі цього Договору, документу про прийняття Об`єкта в експлуатацію та Акта прийому-передачі частки Інвестора у Об`єкті.

Згідно з п.8.5.-8.6. Інвестиційного договору №ТЛК/НП/ДТ-25.06/19 від 25.06.2019 з ТОВ «НОВУС Україна» (а.с. 228, т.254, т.2), до дати підписання Акту прийому-передачі нежитлового приміщення (Об`єкту інвестування), всі права на результати будь-яких дій, виконаних по цьому Договору, а також майнові права до третіх осіб, що виникли внаслідок укладення договорів належать Замовнику та обліковуються на його балансі. З дати підписання Акту прийому-передачі нежитлового приміщення (Об`єкту інвестування) подальша експлуатація Об`єкта інвестування, його балансова належність визначаються Інвестором самостійно.

Судом вбачається, що зазначеними в акті перевірки договорами передбачено право контрагента позивача отримати нерухоме майно з моменту прийняття об`єкту в експлуатацію. Аналогічні положення щодо нерухомого майна встановлено законодавчо, у зв`язку з чим суд вважає безпідставними посилання відповідача на передачу позивачем майнових прав.

3. Щодо відносин з ТОВ «СТАНДАРТ ІНЖИНІРИНГ ГРУП».

Актом перевірки встановлено, що між позивачем та ТОВ «СТАНДАРТ ІНЖИНІРИНГ ГРУП» (код 41221235), укладено договір комплексного управління проектом «Будівництво житлового комплексу на вул. Дегтярівський, 25-А» від 01.11.2017 №ГІР/УГІ/ДТ/003, за умовами якого контрагент позивача прийняв на себе зобов`язання здійснювати ефективне комплексне управління проектом та виконати інші функції та юридичні дії і інтересах замовника.

В акті перевірки наявні посилання на те, що згідно з Єдиним реєстром податкових накладних встановлено декларування операцій по ланцюгу взаємовідносин за відсутністю факту її реального здійснення, оскільки відсутнє реальне джерело походження (введення в обіг при первинному продажі) від контрагентів ідентифікованих робіт, на які ТОВ « ТАУН ЛЕНД КОМПАНІ» від контрагента ТОВ «СТАНДАРТ ІНЖИНІРИНГ ГРУП» декларувало податковий кредит, та які вилинули на задекларовані ТОВ «ТАУН ЛЕНД КОМПАНІ» показники звітності з податку на додану вартість за перевіряємий період.

З посиланням на те, що, згідно з аналізом податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних встановлено, що позивачем отримано від постачальника податкові накладні на придбання послуг, натомість, перевіркою не підтверджено реальність проведення господарських операцій контрагента позивача за липень 2019 року, отже, перевіркою встановлено документування зазначених операцій та відображення у фінансовій звітності без отримання результатів таких операцій в дійсності.

Акт перевірки містить висновок про те, що ТОВ «СТАНДАРТ ІНЖИНІРИНГ ГРУП» здійснювали діяльність, спрямовану на документальне оформлення операцій, пов`язаних з наданням податкової вигоди третім особам з метою штучного формування податкового кредиту, тому, позивачем, на порушення н. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.6 ст. 198 ПКУ, завищено податковий кредит з податку на додану вартість но взаємовідносинах із ТОВ «СТАНДАРТ ІНЖИНІРИНГ ГРУП» за липень 2019 року, в результаті чого встановлено завищення податкового кредиту на загальну суму 315 039,00 грн.

Суд зазначає, що чинне законодавство не ставить умовою виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови невстановлення компетентним органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 07.04.2014 у справі №К/800/36098/13.

У відповідності статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 43 Господарського кодексу України, підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

У той же час, контролюючим органом при дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками такої операції, на підстав якої сформовані дані податкового обліку.

Не є обов`язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов`язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому, відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Всупереч вимогам податкового законодавства України, висновки контролюючого органу в спірних правовідносинах базуються на припущеннях по ланцюгу контрагентів контрагента позивача. При цьому, акт перевірки не містить аналізу дотримання як позивачем, так і його контрагентом, податкової дисципліни у спірних правовідносинах, з урахуванням того, що приписами частини другої статті 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер юридичної відповідальності.

Таким чином, недотримання контрагентом позивача податкової дисципліни (що не доведено відповідачем) має правові наслідки саме для цього контрагента, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

Крім того, жодних належних та допустимих доказів щодо відсутності у контрагентів позивача матеріальних ресурсів відповідачем суду не надано, а відсутність трудових ресурсів, на які посилається відповідач, не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладених ним договорах.

Аргументи відповідача ґрунтуються на інформації з АІС «Податковий блок», однак, така інформація не є належним та допустимим доказом у справі, а висновки про відсутність у контрагента позивача умов для здійснення фінансово-господарської діяльності зроблені на підставі службової інформації, що є недостатньою для визнання господарських операцій з позивачем нереальними (безтоварними).

Окрім того, суд також зауважує, що під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 27.03.2018 року у справі №816/809/17, який в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні.

Отже, з наведеного вище вбачається, що податкова інформація про порушення податкової дисципліни, допущені контрагентами платника податків або третіми особами у відносинах з контрагентом, не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку. Безпідставними є доводи податкового органу про відсутність у контрагентів позивача управлінського або технічного персоналу, оборотних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, та іншого майна, які економічно необхідні для виконання таких робіт, з огляду на те, що жодного доказу суду на підтвердження цієї інформації відповідачем не надано, як і не доведено неможливості контрагентів укладати договори в межах своєї господарської діяльності з іншими суб`єктами господарювання з метою виконання зобов`язань перед товариством (позивачем у справі).

Податковий орган наділений такою сукупністю повноважень, належна реалізація яких надає можливість виявити податкові правопорушення, допущені контрагентом при здійсненні своєї господарської діяльності, та притягнути саме його до відповідальності, що охоплюється принципом індивідуальної відповідальності платника податків.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), "Булвес" АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому, платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Така ж сама правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №809/1139/17 (адміністративне провадження №К/9901/40809/18), постанові Верховного суду від 26.06.2018 року у справі № 808/2360/17.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, тобто з презумпції економічної виправданості дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Варто також зазначити, що поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов`язань. А відтак платник не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Однак, у разі якщо податковий орган доведе узгодженість дій між платником та його контрагентом, які свідчать про здійснення операцій без наміру створити відповідні цим операціям правові наслідки з метою отримати податкову вигоду, або що платник податку діяв без належної обачності й обережності і йому мало бути відомо про порушення, які допускав його контрагент, або що діяльність платника податку спрямована на здійснення операцій, пов`язаних з наданням податкової вигоди, переважно з контрагентами, які не виконують своїх податкових зобов`язань, то право платника на податковий кредит не можна вважати законним.

4.Щодо підтвердження кредиту податковими накладними.

Актом перевірки встановлено, що до складу податкового кредиту позивачем віднесено суми ПДВ, які не підтверджені складеними та зареєстрованими податковими накладними, а саме: за жовтень 2019 податкової накладної, виписаної ТОВ «МЕЙНСТРІМ ПІКЧЕРЗ», на суму 38583,33грн. податку на додану вартість, оскільки позивачем було включено 88583,33грн., а вищезазначеним постачальником зареєстровано на суму 50000грн.

Як вбачається з акту перевірки та не спростовується сторонами, позивачем подано декларацію з податку на додану вартість за лютий 2020 року, згідно з ряд. 16.3 декларації зменшено залишок від`ємного значення за результатами перевірки контролюючого органу на суму ПДВ (-38 583,33 грн.), однак згідно з додатком 5 до декларації за лютий 2020 року Товариством повторно включено податкову накладну №1 від 02.10.2019 року на суму ПДВ (+ 38 583,33 грн.), що призвело до завищення податкового кредиту за жовтень 2019 року.

З огляду на викладене, відповідач дійшов висновків, що, в порушення п. 198.6 ст.198 та п. 201.10. ст. 201 ПКУ, позивачем завищено податковий кредит на загальну суму 38 583,33 грн. в т.ч. за жовтень 2019 року на суму 38 583,33 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 45- 53, т.3), між позивачем та ТОВ «МЕЙНСТРІМ ПІКЧЕРЗ» укладено договір на виконання робіт і надання послуг, позивачем підписано акти виконаних робіт (а.с. 55,56, т.3), позивачу виписано податкові накладні від 02.10.2019р. (а.с. 57, т.3) на суму 38583грн. ПДВ, та від 17.10.2019р. (а.с. 58,т.3) на суму 11416грн. ПДВ.

Так, в декларації з ПДВ за жовтень 2019 року (а.с. 67, т.3) позивачем безпідставно включено до податкового кредиту суму 50000грн., з урахуванням тієї обставини, що податкову накладну на суму від 02.10.2019р. (а.с. 57, т.3) на суму 38583грн. ПДВ зареєстровано не було.

У декларації з ПДВ за лютий 2020 року (а.с. 70, т. 3) позивачем відкориговано дану помилку, у рядку 16.3 «збільшено/зменшено залишок від`ємного значення за результатами перевірки контролюючого органу» зменшено податковий кредит на 38 583,33 грн. із посиланням на дату отримання та номер податкового повідомлення-рішення у відповідній частині декларації, проте, з урахуванням тієї обставини, що податкову накладну від 02.10.2019р. зареєстровано, у додатку 5 «розшифровка податкового кредиту та податкового зобов`язання у розрізі контрагентів» зазначену податкову накладну знову включено до податкового кредиту періоду складання декларації, тобто за лютий 2020 року із зазначенням періоду складання податкової накладної відповідно первинному документу, тобто, місяць 10, рік 2019.

Зазначене судом вбачається цілком правомірним, оскільки відповідачем реєстрація зазначеної податкової накладної не спростовувалась.

З огляду на викладене, керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАУН ЛЕНД КОМПАНІ" задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві від 21 грудня 2020 року №, №1, 1.

3. Витрати по сплаті судового збору в сумі 22700 (двадцять дві тисячі сімсот) грн. відшкодувати на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАУН ЛЕНД КОМПАНІ" (вул. Дегтярівська, буд.25-а,Київ 119,04119, ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (вул. Шолуденка, 33/19,Київ,Центральна Частина Києва, Київ,04655, ) .

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Повний текст рішення складено 28.09.2021.

Суддя С.К. Каракашьян