Справа № 420/7381/19
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2021-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7381/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2021 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бжассо Н.В.,

за участі секретаря судового засідання Музики І.О.,

за участі сторін:

позивача ОСОБА_1 (згідно довідки),

перекладача Коуадіс Сері Бі Бах (згідно свідоцтва),

представника позивача адвоката Лагунова В.І. (згідно ордеру),

представника відповідача Височан Т. О. (за довіреністю),

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Одеса за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за результатом розгляду якого позивач просить суд:

Визнати наказ Головного управління ДМС України в Одеській області № 228 від 28.11.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його.

Зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 10.12.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 13.01.2020 року.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що 03.12.2019 року він отримав повідомлення № 5/1-407 від 28.11.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту на підставі наказу № 228 від 28.11.2019 року. Позивач вважає вказане рішення необґрунтованими та незаконними, оскільки воно прийнято без урахування реальних побоювань ОСОБА_1 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності.

27.12.2019 року від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, згідно з яким, ГУ ДМС України в Одеській області не визнає даний позов та вважає, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивачі не мають обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Також, представник відповідача зазначає, що за результатами вивчення матеріалів звернення позивача від 14.11.2019 року не виявлено нових елементів, окрім тих, за якими позивач вже отримував відмову в оформленні документів від ГУ ДМС в Одеській області у 2015 році.

17.02.2020 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 24.03.2020 року.

Ухвалою суду від 24.03.2020 року провадження у справі зупинено до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів.

Ухвалою суду від 20.09.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, суд поновив провадження у справі.

Позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з підстав вказаних у відзиві на позов.

Суд вислухав позивача, представників позивача та відповідача, розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Гвінеї, за національністю гвінеєць, за етнічною належністю - пулар, за віросповіданням мусульманин-суніт, офіційно неодружений, уклав шлюб за релігійними приписами з гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою має доньку на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рідна мова пулар (діалект), французька, володіє вільно англійською мовою та російською мовою.

ОСОБА_1 не військовозобов`язаний, не проходив строкову військову службу, до позивача не застосувалися фізичне насилля, пов`язане з расовою, національною, релігійною належністю, політичним поглядами, до позивача не застосовувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності не притягувався.

13.11.2010 року позивач покинув країну постійного проживання та прибув до України легально на підставі паспортного документа та візи на навчання.

06.08.2015 р. ОСОБА_1 звернувся до управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про надання захисту в Україні.

За результатами розгляду особової справи № 2015OD0232 громадянина ОСОБА_1 , Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» дійшло до висновку щодо відмови громадянину ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця. В обґрунтування висновку відповідачем вказано, що на підставі проведеного анкетування та інтерв`ю, встановлено, що причиною виїзду з країни постійного проживання зі слів позивача є здобуття освіти у вищому навчальному закладі. Другою причиною заявником вказано, що його дівчина завагітніла і він змусив її зробити аборт, в наслідок якого вона померла та її батьки погрожували вбити його. Під час протоколу співбесіди з`ясувалось, що заявник не пам`ятає дати проведення аборту та дати смерті дівчини, з якою він зустрічався на протязі 2 років. Крім того, позивач зазначив, що будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами не зазнавав. З моменту приїзду в Україну на навчання, позивач не звертався за захистом. Також, на протязі 3-х місяців перед виїздом з країни, позивач перебував у м. Гауал (Гвінея) та йому нічого не загрожувало. Таким чином, позивач жодних переслідувань на батьківщині не зазнав, отже причиною звернення послужило не побоювання стати жертвою переслідувань, а закінчення терміну реєстрації (строк закінчення реєстрації 01.07.2011 р.). Також, за отриманими від позивача даними остання зацікавленість батьків колишньої дівчини до його персони спостерігалось в 2012 році. Крім того, економічний стан країни не є підставою для звернення за захистом і не містить в собі відповідні ознаки біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Аналізом інформації з міжнародних правозахисних організацій, відповідач дійшов висновку, що соціально-політична ситуація в Гвінеї поступово поліпшується (доповідь Комісара ООН з прав людини за 2013 рік). Таким чином, посадовими особами відповідача був зроблений висновок про очевидну необґрунтованість заяви позивача за відсутністю умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

В подальшому головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області видано наказ № 150 від 13.08.2015 року, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону, - відсутні.

Відповідно до постанови Одеського окружного адміністративного суду від 19.11.2015 року у справі № 815/5577/15, яка набрала законної сили, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області, на підставі Наказу № 150 від 13.08.2015 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення - відмовлено повністю.

Відповідно до постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2019 року у справі № 522/2781/19, позов ОСОБА_1 задоволено. Рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про примусове повернення в країну походження громадянина ОСОБА_1 №26 від 10.01.2019 року - скасовано.

У постанові від 17.07.2019 року суд зазначив: «Позивач є уродженцем Гвінеї, та не може повернутися до країни походження через небезпеку для свого життя та здоров`я. Позивач наголошує на тому, що у Гвінеї відбуваються порушення прав людини, немає можливості звернутися за захистом до правоохоронних органів країни походження, і тому у разі повернення Позивач може стати жертвою насильства.

Інформація по країні походження Позивача підтверджує численні порушення прав людини на території Гвінеї, і нестабільну політичну ситуацію навіть у столиці держави - Конакрі, де проживав Позивач до виїзду з країни походження.

Більше того, наявна ІКП підтверджує, що у разі повернення до Гвінеї Заявнику загрожує катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання.»

14.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою № 254 про надання міжнародного захисту.

Щодо причин виїзду з Гвінеї, позивач зазначив, що він боїться за своє життя, оскільки його дівчина ОСОБА_4 завагітніла і вони вирішили зробити аборт. Проте, через два дні після аборту дівчина померла та її родина бажає помститися. Рідні померлої дівчини приходили до дому до ОСОБА_1 , проте, батьки його не видали. Потім, вони звернулися зі скаргою до правоохоронних структур, у зв`язку із чим позивач вимушений був виїхати з міста.

Під час співбесіди позивач зазначив, що ніколи не мав проблем за ознакою раси, громадянства, національності, віросповідання, політичних переконань на території Батьківщини. Жодних проблем у позивача та його сім`ї з представниками органів державної влади на території країни громадянської належності не виникало.

28.11.209 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку, ГУ ДМС України в Одеській області прийнято наказ № 228 від 28.11.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту громадянина Гвінеї ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Так, з огляду на зміст п.13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно п. 3.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, у разі відсутності підстав для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: а) забезпечує можливість для заявника особисто або за допомогою законного представника скласти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають міститися такі відомості: прізвище, ім`я (імена), по батькові заявника, дані паспорта або іншого документа, що посвідчує особу (у разі його відсутності - зазначені причини, через які він був утрачений), громадянство/підданство, країна постійного проживання, місце та підстави (за наявності) проживання в Україні, місце, час та спосіб перетинання державного кордону України, відомості про членів сім`ї заявника, підписи заявника або законного представника, перекладача (у разі необхідності), дата складання заяви. Заявник зобов`язаний також надати всі наявні у нього документи та інформацію, що необхідні для обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або зазначити причини, через які ці документи та інформація не можуть бути надані, та повідомити, де такі документи знаходяться чи можуть знаходитися або хто може надати чи підтвердити відповідну інформацію. б) реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи у журналі реєстрації заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) ознайомлює заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. г) у разі потреби направляє заявника на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України. ґ) заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник. д) приймає від заявника на зберігання документи: національний паспорт або інший документ, який посвідчує особу заявника, а також документи, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлюється розпискою; е) оформлює особову справу згідно з описом документів, що знаходяться в особовій справі заявника; є) долучає до справи по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви, а також інші, передбачені Законом та цими Правилами, документи; ж) призначає дату та час співбесіди та повідомляє цю інформацію заявникові та його законному представникові (за наявності) під підпис в особовій справі; з) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до п. п.4, 6 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заслуговує довіри. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. У цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, вказаний вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року), факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти , які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Так, при зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач основною причиною необхідності надання йому захисту в Україні вказав, що він покинув країну громадянського походження через переслідування його сім`єю загиблої після аборту дівчини. Повідомлення про розшук позивача від 12 жовтня 2018 року свідчить про кримінальне переслідування позивача, що не підпадає під пункти 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так в ухвалі Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2016 року у справі № 815/5577/15, суд встановив: «…В даному випадку, при проведенні анкетування та в ході інтерв`ю, позивач вказував, що підставою його приїзду до України було здобуття освіти у вищому навчальному закладі, тоді як другою причиною заявником вказано, що його дівчина завагітніла і він змусив її зробити аборт, в наслідок якого вона померла та її батьки погрожували вбити його.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, під час співбесіди заявник не зміг назвати чітко дат, пов`язаних з цими подіями. Так, позивач вказав, що не пам`ятає дати проведення аборту та дати смерті дівчини, з якою він зустрічався на протязі 2 років.

Слід звернути увагу на те, що інформація, яку позивач надав при первинній співбесіді різниться від інформації, зазначеної позивачем при повторній співбесіді. Так, спочатку позивач посилався на те, що аборт проводився у поліклініці, але згодом вказав, що він знає одну людину-лікаря, який запропонував звернутись до його знайомого, який робив аборт у себе в будинку. Також позивач зазначав, що після того, як батьки дівчини прийшли до нього додому, батько повіз його до м. Гауаль, тоді як згодом при співбесіді вказав, що батько відправив його до села.

Також, за отриманими від позивача даними, остання зацікавленість батьків колишньої дівчини до його персони спостерігалась останній раз два чи три роки тому (тобто у 2012 або 2013 роках), більше його не шукали…»

Під час повторного звернення за міжнародним захистом позивач повідомив, що родичі загиблої дівчини вдруге звернулися до правоохоронних органів із скаргою на позивача у 2018 році, проте, зазначене твердження не підтверджується матеріалами особової справи позивача.

Під час процедури розгляду заяви, Управлінням досліджувалась інформація по країні походження, якою підтверджується відсутність існування серйозних ризиків життю або здоров`ю особи в країні громадянської належності, спостерігається прогрес у галузі дотримання прав людини на території країни громадянської належності заявника. Рівність прав перед Законом, захист життя людини гарантується Конституцією Гвінеї.

У контексті встановлених обставин вірогідним є те, що звернення позивача за міжнародним захистом обумовлено намірами щодо легалізації в Україні і не пов`язано із ситуацією громадянської належності позивача, причини неможливості повернення на Батьківщину складаються лише з припущень позивача та мають загальний характер.

Заявлена позивачем інформація не містить обґрунтованих, достовірних та несуперечливих відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Позивачем не надано відомостей про його утиски у країні походження й документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» і доказів, що підтверджують переслідування саме позивача.

Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 14.11.2019 року, тоді як нелегально перебував на території України з 06.06.2016 року, тобто через більше ніж 3 роки, тоді як перешкод для звернення позивача за захистом до міграційної служби раніше, суд не встановив.

Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищевикладеного, суд робить висновок, що адміністративний позов ОСОБА_1 не належить до задоволення.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 94, 173-183, 192-228, 243, 245, 246, 250, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач ОСОБА_1 (довідка про звернення за захистом в Україні №011582, адреса: АДРЕСА_1 ).

Відповідач Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, адреса: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014).

Повний текст рішення складений та підписаний судом 30 вересня 2021 року.

Суддя Н.В. Бжассо

.