Справа № 280/2017/21
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2021-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 вересня 2021 року м. Дніпросправа № 280/2017/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року (суддя Бойченко Ю.П., повний текст складено 19.07.2021) у справі №280/2017/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , через свого уповноваженого представника, звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

1) визнати бездіяльність відповідача щодо не поновлення пенсії позивача - протиправною, визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачу, викладене в листі відповідача від 05.01.2021 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області вчинити певні дії - провести поновлення виплати пенсії позивачу з 07.10.2009 відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та здійснювати виплату пенсії на вказаний ним банківський рахунок з врахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів;

2) стягнути з відповідача кошти в сумі 100 000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його противоправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачу.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що по досягненні пенсійного віку та наявності 42 років страхового стажу, ОСОБА_1 була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась йому до виїзду за кордон. Перед виїздом за кордон позивач мешкав за адресою: АДРЕСА_1 . 08.05.2000 позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Починаючи з 2000 року і станом на день звернення до суду з позовом позивач призначену йому пенсію не отримує. 25.12.2000 представник позивача, діючи на підставі нотаріальної довіреності, надіслав до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області особисту заяву позивача про поновлення виплати пенсії, нотаріально посвідчену та апостильовану, однак 13.01.2021 був отриманий лист відповідача від 05.01.2021, яким у поновленні пенсії відмовлено. Такі дії відповідача щодо відмови в поновленні виплати пенсії позивач вважає неправомірним та дискримінаційними та такими, що суперечать чинному законодавству.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року

адміністративний позов задоволено частково, а саме:

визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 ;

зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, починаючи з 07.10.2009.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України. Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 визнано неконституційними пункт 2 частини 1 статті 49 та друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`зкове державне пенсійне страхування». Згідно даного рішення право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

З цих підстав суд вказав на те, що у спірному випадку пенсійним органом протиправно відмовлено у поновленні пенсійних виплат позивачеві.

Визначаючи спосіб захисту порушеного права, суд першої інстанції виходив з того, що ефективним способом захисту права, в контексі спірних правовідносин та встановлених обставин справи, є визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у поновленні виплати пенсії позивачу та зобов`язання відповідача здійснити поновлення та виплату позивачеві пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV. При цьому, суд вказав на те, що поновлення виплати пенсії має бути проведено з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України 07.10.2009, зауваживши, що у спірних правовідносинах обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим.

Щодо вимог позивача про проведення індексації при поновленні пенсії, про здійснення виплати пенсії на вказаний позивачем банківський рахунок, про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів, то суд вказав на відсутність підстав для їх задовлення, вказавши на їх передчасність.

Не задовольнив суд і вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, обгрунтувавши тим, що позивач (його представник) не надав суду будь-які докази своїх страждань та причинний зв`язок їх саме з не поновленням пенсії.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду з позовом. Скаржник звертає увагу, що позивач звернувся до відповідача із заявою лише 25.12.2020, а позов ним подано у березні 2021 року, у зв`язку з чим відповідач вважає, що суд неправомірно задовольнив позовні вимоги з 07.10.2009. Також, скаржник вказує, на те, що позивачу пенсія відповідачем не призначалась, на обліку у відповідача як отримувач пенсії він не перебував, а тому останній не має законних підстав для поновлення пенсії, оскільки пенсія не призначалась Пенсійним фондом України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, який з 08.05.2000 постійно проживає в країні Ізраїль.

До переїзду за кордон проживав у АДРЕСА_1 , що знаходиться у Дніпровському (на той час - Ленінському) районі міста Запоріжжя.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки від 11.02.2000 №001121, виданої Управлінням соціального захисту населення Ленінської районної адміністрації, ОСОБА_1 призначена пенсія за віком з 14.02.2000 безстроково.

ОСОБА_1 , через свого представника, 25.12.2020 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою від 13.08.2020 встановленого зразка про поновлення виплати пенсії з листопада 2000 року. До заяви додано: довіреність на представників (оригінал), паспорт громадянина України для виїзду за кордон (копія), довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру (оригінал), трудова книжка (копія), довідка з УПСЗН щодо знаходження на обліку (копія).

Листом Відділу обслуговування громадян №2 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управлення Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 05.01.2021 №0800-0205-8/490 відмовлено у поновленні пенсії, оскільки питання щодо поновлення пенсії ОСОБА_1 може бути розглянуто органами Пенсійного фонду України після надання пенсіонером заяви та необхідних документів особисто; поновлення виплати пенсії за заявами, посвідченими нотаріально, поданими довіреними особами або надісланими поштою, не допускається.

Позивач, не погодившись з такою відмовою, звернувся до суду із цим позовом.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Визначаючи межі апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем, з огляду на наведені ним в апеляційній скарзі аргументи, оскаржено в частині задоволених позовних вимог, а тому судом апеляційної інстанції надається оцінка рішенню суду першої інстанції, на предмет його законності та обґрунтованості, в частині вирішених позовних вимог, які судом задоволені.

Щодо права позивача на поновлення виплати пенсії, яка припинена у зв`язку з його виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-ІV від 09 липня 2003 року виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІVдержава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, вказав, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 рішення).

У пункті 54 цього рішення Європейський суд з прав людини вказав, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі Пічкур проти України, як джерело права відповідно до статті 17 Закону № 3477-IV.

Таким чином, позивач, проживаючи в Ізраїлі та будучи громадянином України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач як громадянин України має право на поновлення виплати пенсії за віком, яка була припинена у зв`язку з його виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Як вбачається з листа від 05.01.2021 відмова відповідача у поновленні виплати пенсії позивачеві ґрунтується на тому, що заява позивача про поновлення виплати пенсії від 13.08.2020 подана ним не особисто, а через уповноваженого представника. Також, в Листі відповідач акцентує увагу на положеннях п.1 ст.47 Закону №1058, згідно яких пенсія виплачується за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України.

Надаючи оцінку доводам відповідача, на яких ґрунтується відмова органу ПФУ у поновленні виплати пенсії, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1.

Відповідно до пункту 1.5 Порядку № 22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Отже, передбачена можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу Пенсійного фонду України особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 09.06.2021 по справі № 489/473/17.

З приводу доводів відповідача про виплату пенсії виключно за умови фактичного проживання пенсіонера в межах України, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Стаття 25 Конституції України гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України).

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Отже, враховуючи викладене, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.

Стосовно аргументів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Частиною другою статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Закону № 1058-ІV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Аналіз зазначених положень статті 46 Закону № 1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Таким чином, у разі, якщо згідно з національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах до тих пір, поки такі виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон № 1058-ІV гарантують всім громадянам України за певних умов право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

При первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені статтею 49 Закону № 1058-IV.

При цьому законодавством чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

У пункті 3 резолютивної частини Рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Однак відповідні зміни до законодавства до цього часу не були внесені, а тому відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови, за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18.

За таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії за наявності відповідних підстав має проводитися з дати ухвалення рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд також у постановах від 13.10.2020 у справі №120/2276/19-а, від 12.08.2021 по справі № 120/3772/19-а.

Положення статей 122, 123 КАС України не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009.

Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18 та у постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 160/10737/19.

Отже, аргументи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки є безпідставними.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у спірному випадку відновлення виплати пенсії позивачеві має бути проведено відповідачем починаючи з 07.10.2009 року (з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України у справі № 25-рп/2009).

З приводу аргументів скаржника, що пенсія позивачу призначалась не Пенсійним фондом України, а тому відповідач позбавлений можливості провести її відновлення через відсутність пенсійної справи позивача, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, які не заперечуються відповідачем, до виїзду на постійне місце проживання за кордон позивач проживав у АДРЕСА_1 , що знаходиться у Дніпровському (на той час - Ленінському) районі міста Запоріжжя.

Пенсія позивачу була призначена Управлінням соціального захисту населення Ленінської районної адміністрації з 14.02.2000 безстроково.

Як правильно зазначав суд першої інстанції, з прийняттям Закону України від 17.01.2002 № 2981-ІІІ Про внесення змін до деяких законів України функції з призначення і виплати пенсій повністю передані органам Пенсійного фонду України від органів праці та соціального захисту.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.04.2002 № 497 Про забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій органами Пенсійного фонду, якою затверджено Порядок передачі функцій з призначення і виплати пенсій органами праці та соціального захисту населення органам Пенсійного фонду у Вінницькій, Волинській, Житомирській, Запорізькій, Івано-Франківській, Кіровоградській, Луганській, Одеській, Рівненській, Сумській, Тернопільській, Херсонській, Черкаській, Чернівецькій, Чернігівській областях та м. Севастополі (далі Порядок), органи Пенсійного фонду здійснюють виплати пенсій згідно із Законом про пенсії.

У відповідності до пункту 2 Порядку зазначено, що передача функцій з призначення і виплати пенсій здійснюється у такому порядку: 1) органи праці та соціального захисту населення передають за актом приймання-передачі архівні пенсійні справи, закриті протягом трьох останніх років, тобто включно по листопад 2000 року (місяць, з якого припинено виплату пенсії позивача).

Крім того, пунктом 2 Порядку передбачено, що органи праці та соціального захисту населення: проводять протягом місяця після передачі пенсійних справ та особових рахунків роботу з відновлення пенсійних справ, відсутніх на момент передачі, після чого передають їх органам Пенсійного фонду; передають за актом приймання-передачі: один примірник інформативно-довідкової бази даних, систематизованої бази даних законодавчих, інших нормативно-правових актів та документації, необхідної для забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій; закриті особові рахунки та відомості на виплату пенсії за останні три роки закриті в установленому порядку на момент передачі: журнали реєстрації заяв громадян (ф. 10); журнали реєстрації особових рахунків (ф. 3); журнал реєстрації даних про переплати пенсій; дані про стан заповнення бази одержувачів пенсій.

Отже, саме на територіальні органи Пенсійного фонду України, у тому числі Головне управління ПФУ в Запорізькій області, покладено обов`язок по зберіганню пенсійних справ громадян, які повинні були бути передані органами праці та соціального захисту населення.

Незабезпечення суб`єктами владних повноважень належної передачі (збереження) пенсійної справи особи не може слугувати підставою для позбавлення її конституційного права на пенсійне забезпечення.

Саме до компетенції, як Пенсійного фонду України самостійно, так і до його територіальних органів належить питання призначення (перерахунку) та виплати пенсії.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року по справі №280/2017/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 28.09.2021р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк