Справа № 440/980/21
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2021-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Клочко К.І.

29 вересня 2021 р. Справа № 440/980/21

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до 3 Територіального Одеського вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и в:
09.02.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить:

- визнати протиправною бездіяльність 3 Територіального Одеського вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі 3 ТВУЗ Держспецзв`язку) у затримці та невиплаті йому грошової компенсації, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2019 роки, а саме затримки з 16.05.2020 року по 28.01.2021 року;

- зобов`язати 3 ТВУЗ Держспецзв`язку нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки з 16.05.2020 року по 28.01.2021 року, тобто по день фактичного розрахунку грошову суму 168.517,86 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що він був звільнений з військової служби 31.12.2019 року. При звільненні та виключенні його зі списків 3 ТВУЗ Держспецзв`язку, відповідач не провів з ним повного розрахунку по грошовому забезпеченню у виді додаткової щорічної відпустки строком 14 к.д., як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2019 року, тим самим затримав йому вказану грошову виплату, чим порушив його права. Однак, він поновив своє порушене право шляхом звернення до суду, наслідком якого було прийнято рішення від 18.03.2020 року по справі № 440/510/20, по якій відповідач частково виплатив йому гроші. По тим коштам, що відповідач йому не доплатив, виник спір, в результаті спірних відносин з відповідачем, останній виконав судове рішення по справі № 440/5799/20. Також, позивач зазначив, що він звернувся до суду, наслідком якого було прийнято рішення від 23.12.2020 року по справі № 440/6149/20 по затримці першої частини коштів, тому він звернувся до суду за інший період та по іншій спірній частині коштів, які були недоплачені.

Заперечуючи проти вимог ОСОБА_1 , у відзиві на адміністративний позов 3 ТВУЗ Держспецзв`язку вказує, що платіжним дорученням від 14.05.2020 року № 398 згідно зі списком № 17/1 для зарахування грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій в сумі 44.315,95 грн. Не погодившись з вказаною сумою, а саме з обчисленням грошової компенсації з урахуванням премії у розмірі 30%, встановленою фондом преміювання за посадами осіб офіцерського складу територіальних органів Держспецзв`язку на 2019 рік, а не 107,57%, яка була виплачена у грудні та мала разовий характер, 12.10.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом. Полтавським окружним адміністративним судом у справі № 440/5799/20 було винесено рішення від 18.11.2020 року, залишене без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 28.12.2020 року, яким визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця від 15.09.2020 року про закінчення виконавчого провадження № 62942106. На виконання рішення по справі № 440/5799/20 з урахуванням постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 28.12.2020 року ОСОБА_1 була здійснена доплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у сумі 14.458,08 грн. платіжним дорученням від 27.01.2021 року № 60, відповідно до розрахунково-платіжної відомості № 11. Оплата пройшла 28.01.2021 року.

Також, відповідач зазначив, що поширення Кодексу законів про працю України на військовослужбовців Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України Законом України «Про Державну служби спеціального зв`язку та захисту інформації України» не передбачено.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 року частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .

Так, судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність Одеського вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.05.2020 року по 28.01.2021 року.

Стягнути з Одеського вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.05.2020 року по 28.01.2021 року у розмірі 8.000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення вмотивоване тим, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Отже, компенсація за невикористані дні відпустки належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст. 116 КЗпП України. Таким чином, застосування передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Також, суд застосував принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до ст. 117 КЗпП України. Вирішуючи питання про суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню, суд врахував дату виключення позивача зі списків особового складу військової частини з 31.12.2019 року та розмір середнього заробітку позивача, факт наявності спору між позивачем та відповідачем щодо права отримання коштів при звільненні, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, на помилковість висновків суду першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення, просить його скасувати в частині не присудження йому грошової суми 160.517,86 грн. та ухвалити нове рішення в цій частині по суті його вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказує, що в оскаржуваному рішенні взагалі немає мотивації, чому суд частково задовольнив його вимоги і тим самим не стягнув на його користь всю обґрунтовану і правильно розраховану грошову суму по довідках і платежах 168.517,86 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції, - змінити в частині визначення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням принципів пропорційності, співмірності, розумності та справедливості.

Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення відповідно до положень ст. 317 КАС України слід скасувати, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що наказом начальника 3 ТВУЗ Держспецзв`язку від 04.12.2019 року № 70-ос ОСОБА_1 , заступника начальника відділу технічного забезпечення звільнено зі служби за п.п. а п. 2 (у зв`язку із закінченням строку контракту) ч. 5 ст. 26 Закону України від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ ) та п. 173 Положення про запас Збройних Сил з 31.12.2019 року та виключено із списків особового складу відділу з урахуванням часу на здачу справ і посади (а.с. 6).

Відповідно до довідки про суми нарахованого та виплаченого грошового доходу ОСОБА_1 станом на 31.12.2019 року, позивачу нараховано та виплачено 3 ТВУЗ Держспецзв`язку 19.12.2019 року: грошове забезпечення за грудень 2019 року відповідно до грошового атестату № 6: посадовий оклад 8.380 грн., оклад за військове звання 1.410 грн., надбавка за вислугу років 50% - 4.895 грн., надбавка за особливості проходження служби 10 % - 1.468,50 грн., надбавка за роботу в умовах режимних обмежень 10% - 838 грн., надбавка за кваліфікацію (кваліфікаційну категорію) 5% - 564,25 грн., премія 107,57 % 9.014,37 грн., а всього 26.570,12 грн.; індексацію у грудні 2019 року (базовий місяць березень 2018 року) 216,51 грн.; грошову допомогу при звільненні (з розрахунку грошове забезпечення 23.312 грн. х 31р. Х 50%) 308.829,75 грн.; грошову компенсацію за неотримане речове майно при звільненні 61.342,88 грн, а всього 396.959,26 грн. Зараховано на картковий рахунок 391.004,87 грн. (а.с. 34).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.03.2020 року у справі № 440/510/20, що набрало законної сили 07.08.2020 року, частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 до 3 Територіального Одеського вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України про стягнення коштів.

Так, судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Судове рішення виконано відповідачем, шляхом перерахування 15.05.2020 року на картковий рахунок позивача з урахуванням податків, зборів 45.440,09 грн (а.с. 8).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 року у справі № 440/5799/20, що залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 28.12.2020 року, частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 до Державного виконавця Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Солодовник О.О., Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: 3 ТВУЗ Держспецзв`язку про визнання рішення неправомірним та зобов`язання вчинити певні дії.

Визнано протиправною та скасовано постанову Державного виконавця Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Солодовник О.О. від 15.09.2020 року про закінчення виконавчого провадження № 62942106.

На виконання рішення по справі № 440/5799/20 відповідачем 28.01.2021 року здійснена доплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій ОСОБА_1 у сумі 14.458,08 грн. (а.с. 7).

Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06.07.1999 року № 8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами ст. 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до що п.п. 16 п. 1 розділ Загальні положення Інструкції про грошове забезпечення та компенсаційні виплати військовослужбовцям Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженої наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України 13.03.2018 року № 151 (далі Інструкція № 151), у разі звільнення з військової служби грошове забезпечення військовослужбовцю виплачується по день виключення зі списків особового складу Держспецзв`язку включно.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, суму грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Отже, сума грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки військовослужбовця відноситься до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст. 116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати грошового забезпечення на день виключення особи зі списків особового складу військової частини. Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

За змістом частини першої ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити передбачену ст. 117 КЗпП України компенсацію.

Частина перша ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли між роботодавцем та колишнім працівником існує спір про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічну правову позицію було викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року в справі 821/1083/17.

Ураховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності у відповідача обов`язку здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку/грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 16.05.2020 року по 28.01.2021 року.

Колегія суддів зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності, індексації тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у ст.ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів ст.ст. 94, 116, 117 КЗпП і ст.ст. 1, 2 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Колегія суддів, також, зазначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суду слід зважати на ефективність такого захисту.

Ця мета перегукується зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги ст. 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, враховуючи, що звернення працівника про стягнення відшкодування пов`язане з порушенням законодавства про оплату праці, а відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум < >.

З урахуванням визначеного ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, та встановлених ст. 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним способом захисту порушених прав позивача буде рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку/грошового забезпечення за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні, враховуючи вимоги адміністративного позову, з 16.05.2020 року по 28.01.2021 року.

Надаючи оцінку доводам апеляційного скарги ОСОБА_1 щодо розміру вищеозначеного відшкодування, колегія суддів зазначає, що військова служба, це державна служба особливого характеру (п. 1 ст. 2 Закону України 05.03.1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

При цьому, військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу.

Службовий час і час відпочинку військовослужбовців регламентує, зокрема, ст. 10 Закону № 2011-ХІІ.

Зокрема, відповідно до зазначеної статті передбачено:

загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період;

розподіл службового часу військовослужбовців протягом доби і протягом тижня у військових частинах здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність;

розподіл службового часу військовослужбовців визначається розпорядком дня, який затверджує відповідний командир, визначеному статутами Збройних Сил України, з додержанням встановленої загальної тривалості щотижневого службового часу;

для військовослужбовців встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями;

військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу;

вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків;

військовослужбовцям, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові і неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня.

Пунктом 8 Інструкції № 151 врегульовано, що за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку (святкові, вихідні та неробочі дні) грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок).

Колегія суддів зазначає, що з урахуванням абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи.

Таким чином, ураховуючи, що звільнення позивача відбулось 31.12.2019 року середня заробітна плата/середнє грошове забезпечення позивача повинно обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за жовтень 2019 року і листопад 2019 року.

Відповідно до довідки про доходи від 11.03.2021 року № 22 (а.с. 39), розмір грошового забезпечення позивача за жовтень 2019 року склав 19.963,62 грн (кількість робочих днів - 31), - за листопад 2019 року 19.879,82 грн (кількість робочих днів - 30).

Таким чином розмір середньоденного грошового забезпечення позивача ОСОБА_1 складає (19.963,62 грн + 19.879,82 грн : 31+30) = 653,17 грн.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 п. 8 Порядку).

Відповідно до пункту 3 розділу III цієї постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками - почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

З урахуванням розрахунку норми тривалості робочого часу на 2020 рік, розрахованої за календарем п`ятиденного робочого тижня з двома вихідними днями в суботу та неділю при однаковій тривалості часу роботи за день впродовж робочого тижня та зменшенням тривалості роботи напередодні святкових та неробочих днів, інформації, що мається в листах Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік», від 12.08.2020 року № 3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» та розміру середньоденного грошового забезпечення розмір середнього грошового забезпечення позивача за період з 31.12.20219 року по 28.01.2021 року включно складає 175.049,56 грн. (268 дн. Х 653,17 грн.)

Доказів наявності винятків, передбачених п. 5 ст. 10 Закону № 2011-ХІІ, для визначення іншої кількості робочих днів учасники справи суду апеляційної інстанцій не надали.

При цьому, колегія суддів зазначає, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати (середнього грошового забезпечення) у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

У пункті 164.6 статті 164 Податкового кодексу України, яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми заробітної плати і середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати і середнього заробітку при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідальність за своєчасне перерахування до відповідних органів утримань та нарахувань на заробітну плату несе роботодавець.

Також, колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку/середнього грошового забезпечення за час затримки відповідачем розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , з огляду на таке.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат повинен складати: 450.903 грн, з яких: грошове забезпечення за грудень 2019 року відповідно до грошового атестату № 6: посадовий оклад 8.380 грн., оклад за військове звання 1.410 грн., надбавка за вислугу років 50% - 4.895 грн., надбавка за особливості проходження служби 10 % - 1.468,50 грн., надбавка за роботу в умовах режимних обмежень 10% - 838 грн., надбавка за кваліфікацію (кваліфікаційну категорію) 5% - 564,25 грн., премія 107,57 % 9.014,37 грн., а всього 26.171,57 грн.; індексація у грудні 2019 року (базовий місяць березень 2018 року) 213,26 грн.; грошова допомога при звільненні (з розрахунку грошове забезпечення 23.312 грн. х 31р. Х 50%) 304.197,30 грн.; грошова компенсація за неотримане речове майно при звільненні 60.422,74 грн. (разом 86,72%) та грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій 45.440,09 грн. і донарахована сума грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій 14.458 грн. (45.440,09 грн. + 14.458 грн. = 59.898,09 грн.) (13,28%).

Виходячи з принципу пропорційності, колегія суддів вважає, що компенсаційна виплата - середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.05.2020 року по 28.01.2021 року складає 14.927,53 грн. з наступних підстав.

Загальний розмір, належний до виплати у день звільнення сум грошового забезпечення позивача складає 450.903 грн. (100%), з яких 13,28% - своєчасно не сплачені суми грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, що у грошовому еквіваленті дорівнює 23.253,64 грн. (175.049,59 грн. (середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2019 року по 28.01.2021 року) х 13,28%), оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються періоду часу з 16.05.2020 року по 28.01.2021 року, то розмір компенсаційної виплати буде складати не 23.252,64 грн., а 14.927,53 грн.

За приписами ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, < >.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість вимог позивача ОСОБА_1 в цій частині.

Оскільки зазначені обставини залишені судом першої інстанції поза увагою та цим обставинам не надана належна правова оцінка, колегія суддів, керуючись положеннями ст. 317 КАС України, дійшла висновку про часткову обґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_1 , необхідність скасування рішення суду з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення вимог адміністративного позову позивача ОСОБА_1 .

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС

України).

Підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України).

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

На підставі наведеного, керуючись ч. 2 ст. 9, ст.ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року скасувати з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення вимог адміністративного позову ОСОБА_1 .

Стягнути з 3 Територіального Одеського вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (адреса: 37602, Полтавська область, м. Миргород, вул. Гоголя, 179, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) за порушення строку проведення остаточного розрахунку при звільненні 14.927,53 грн (чотирнадцять тисяч дев`ятсот двадцять сім гривень п`ятдесят три копійки) за період з 16 травня 2020 року по 28 січня 2021 року.

В задоволені вимог адміністративного позову ОСОБА_1 в іншій частині відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова