Справа № 380/4053/21
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/4053/21 пров. № А/857/12376/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Шевчук С.М., Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року у справі № 380/4053/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку,-

суддя в 1-й інстанції Кравців О.Р.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,-

В С Т А Н О В И В:

19 березня 2021 року ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач)

звернувся в суд з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (надалі також відповідач) та просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу вчасно і в повному обсязі грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки сплати належних сум за період з 20.11.2018 по 16.02.2021.

В обґрунтування вимог зазначає, що відповідач при звільненні позивача зі служби у 2018 році не здійснив з ним своєчасно і у повному обсязі повного розрахунку, а саме не виплатив додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Натомість, повний розрахунок проведено лише 16.02.2021. Позивач вважає, що оскільки вказане є порушенням його прав, а затримка такої виплати становить 560 днів, то середній заробіток за час такої затримки становить 121273 грн. 60 коп..

На думку позивача, існують правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки сплати належних йому сум за період з 20.11.2018 по 16.02.2021, оскільки він вчиняв активні дії для отримання від відповідача згаданої грошової компенсації у позасудовому порядку. Вважає, що справедливим буде стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 100 000 грн., який є співмірним та достатнім з врахуванням суми грошової компенсації та дій, які ним вчинялися для отримання такої.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) в частині несвоєчасного нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 20.11.2018 по 16.02.2021 у сумі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішення, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі із покликанням на окремі обставини справи вказує про аналогічні обставини які зазначені у адміністративному позові. Наголошує на тому, що звертався до відповідача з проханнями виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову щорічну відпустку учасника бойових дій як шляхом здійснення телефонних дзвінків у військову частину, так і шляхом скерування відповідних заяв про виплату компенсації.

Вважає, що слід врахувати, що під час проходження військової служби військовослужбовцям не повідомляли про можливість отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, а з`ясувати про право на отримання такої позивач не мав змоги у зв`язку з виконанням службових обов`язків та перебуванням у зоні проведення АТО. Звертає увагу апеляційного суду на те, що розмір грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку становить 22302 грн 31 коп., що підтверджується випискою від 23 лютого 2021 року, яка наявна в матеріалах справи, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 листопада 2018 року по 16 лютого 2021 року становить 121273 грн 60 коп..

Вважає, що справедливим буде стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 100000 грн., який є співмірним та достатнім з врахуванням суми грошової компенсації та дій, які ним вчинялися для отримання заборгованості.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 20.11.2012 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України з Кінологічним навчальним центром ДПС України (Військова частина НОМЕР_2 ), у зв`язку з чим зарахований до списків особового складу військової частини. Надалі на підставі наказу № 115-ос від 04.06.2013 переведений для проходження військової служби у Військову частину НОМЕР_3 . Надалі наказом № 78-ос від 08.04.2016 переведений у Військову частину НОМЕР_1 (Західне регіональне управління ДПС України), з якої звільнений 20.11.2018 на підставі наказу № 31 I/o від 20.11.2018. Зазначене підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_4 .

Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_5 виданого 26.02.2015 позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.

У зв`язку з тим, що на день звільнення з військової служби відповідач не виплатив позивачу компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, ОСОБА_1 21.01.2021 звернувся до ВЧ НОМЕР_1 із заявою у якій просив провести відповідний розрахунок та виплату за період 2015-2018 роки. Також позивач просив виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні за період з 20.11.2018 по день фактичного розрахунку.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до виписки з карткового рахунку позивача 16.02.2021 ВЧ НОМЕР_1 нараховано та виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в сумі 22302,31 грн..

Позивач, вважаючи, що йому протиправно не нараховано та не виплачено середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні, звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що остаточний розрахунок з позивачем по виплаті компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій ВЧ 2144 здійснено 16.02.2021, при цьому звільнений ОСОБА_1 з військової служби 20.11.2018. Беручи до уваги положення ст. 117 КЗпП України, суд дійшов висновку, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, оскільки відповідачем допущено бездіяльність.

Водночас, визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення суд першої інстанції взяв до уваги те, що до військової частини з приводу виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку позивач звернувся 21.01.2021, тобто більше ніж через два роки після звільнення. Вже 16.02.2021 відповідач виплатив належні позивачу кошти, без зайвих зволікань. Таким чином, суд вважав, що відповідач дотримався фінансової дисципліни, оперативно усунув власні прорахунки та відновив права військовослужбовця за його зверненням, що вказує на добросовісність дій відповідача.

Відтак враховуючи висновки Верховного Суду у даній категорії справ та з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення виплати належних при звільненні коштів у сумі 5000,00 грн..

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 21 квітня 2021 року (справа № 120/3857/19-а).

Вказане спростовує аргументи скаржника щодо відсутності у позивача статусу «працівник» та, як наслідок, неможливості застосування до спірних правовідносин положень статтей 116, 117 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з положеннями статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Закріплені у статтях 116 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що Військова частина НОМЕР_6 провела фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати спірної компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій 16.02.2021, при цьому ОСОБА_1 звільнений з військової служби 20.11.2018, тобто такий розрахунок проведено поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, оскільки відповідачем допущено бездіяльність.

Водночас, визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд першої інстанції вірно вказав на те, що з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Суд вірно врахував обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, розмір нарахованої та виплаченої відповідачем позивачу компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, те що така більш як у 4 рази перевищує суму коштів, недоплачених позивачу при звільненні та вважав за можливе зменшити розмір суми відшкодування відповідачем на користь позивача за час затримки розрахунку при звільненні позивача до розміру у 5000 грн.. Вірно звернув увагу на те, що до військової частини з приводу виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку позивач звернувся 21.01.2021, тобто, більше ніж через два роки після звільнення, а відповідач без зайвих зволікань з наслідками поданої заяви 16.02.2021 виплатив належні позивачу кошти.

Варто додати, що зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №821/2093/16.

Відтак, виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи співмірність, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, тривалості періоду з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, апеляційний суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 5000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви підставності стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року у справі № 380/4053/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді С. М. Шевчук
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 28 вересня 2021 року