Справа № 600/2979/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/2979/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Державна судова адміністрація України та Головне управління Державної казначейської служби України в Чернівецькій області, про стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області про стягнення коштів.

Позивач просить суд стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області на її користь суми невиплаченої суддівської винагороди у розмірі 8361,83 грн за грудень 2020 року з компенсацією відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Позов обґрунтовано тим, що відповідач здійснив нарахування та виплату належної позивачу суми суддівської винагороди у меншому розмірі, ніж встановлено Законом України «Про судоустрій та статус суддів». Так, згідно з розрахунковим листом за грудень 2020 року перед позивачем утворилась заборгованість у сумі 8361,83 грн, яка станом на день звернення до суду з цим позовом їй не виплачена. З указаними діями позивач не погоджується і вважає їх протиправними.

Ухвалою суду від 06 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строк для подання заяв по суті справи.

У поданому до суду відзиві відповідач вказав, що наприкінці 2020 року виникла ситуація щодо недофінансування з Державного бюджету України видатків для виплати суддівської винагороди суддям місцевих загальних судів Чернівецької області у сумі 562600,00 грн. Для упередження та недопущення заборгованості з виплати суддівської винагороди за грудень 2020 року відповідачем невідкладно та неодноразово надсилалися звернення до Державної судової адміністрації України з проханням забезпечити додаткове виділення коштів на оплату праці у розмірі, гарантованому Законом України «Про судоустрій і статус суддів». З початку 2021 року відповідач продовжував здійснювати всі можливі заходи для усунення ситуації, що виникла у зв`язку з недофінансуванням коштів на оплату праці суддівського корпусу області наприкінці 2020 року та недопущення таких подій у майбутньому. Таким чином, у відповідача як розпорядника коштів нижчого рівня було відсутнє фінансування для виплати суддівської винагороди в повному обсязі. Жодних заборгованостей з виплати суддівської винагороди не обліковувалось та не реєструвалось. З урахуванням наведеного відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 07 вересня 2021 року залучено до участі у цій справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Державну судову адміністрацію України та Головне управління Державної казначейської служби України в Чернівецькій області.

Правом подати пояснення щодо позову та відзиву вказані особи не скористались.

Враховуючи викладене, за відсутності заяв від учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд вважає, що наявні правові підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Перевіривши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач працює суддею Першотравневого районного суду м. Чернівці.

Згідно розрахункового листа за грудень 2020 року судді Першотравневого районного суду м. Чернівці ОСОБА_1 виплачено суддівську винагороду у нарахованому розмірі 99155,47 грн, до складу якої включено: посадовий оклад - « 69366,00 грн», надбавку за вислугу років (40%) - « 27746,40 грн», надбавку за науковий ступінь кандидата наук (15%) - « 10404,90 грн», доплату до окладу - «-8361,83 грн».

Отже, за грудень 2020 року перед позивачем утворилась заборгованість з належної їй суддівської винагороди у сумі 8361,83 грн, невиплата якої й стала підставою для звернення до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини, і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У преамбулі до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року, №1402-VIII (далі - Закон №1402) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Згідно частини 1 статті 4 Закону №1402 судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (частина друга статті 4).

Відповідно до частини 1 статті 135 Закону №1402 суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За частиною 2 статті 135 Закону №1402 суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини 3 статті 135 Закону №1402 (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно частини 5 статті 135 Закону №1402 суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу, а згідно частини 6 цієї ж статті Закону №1402 суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Згідно частини 2 статті 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Пунктом 8 частини 1 статті 7 Бюджетного кодексу України передбачено принцип цільового використання бюджетних коштів - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.

Згідно статті 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів в тому числі: здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень та оцінку ефективності бюджетних програм, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі; здійснює контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів.

Згідно частин 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України визначено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному Бюджетним кодексом.

В Україні запроваджена і діє бюджетна програма КПКВ 0501150, метою якої є погашення заборгованості за виконавчими провадженнями на користь суддів та працівників апаратів судів, її завданням є - виплата заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів. Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", за бюджетною програмою КПКВ 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів" передбачено видатки у розмірі 3000,00 тис. грн (додаток №3).

Згідно частини 1 статті 148 Закону №1402 фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а пунктом 2 частини 3 цієї ж статті Закону №1402 передбачено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України здійснює Державна судова адміністрація України.

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України (частина 4 статті 148 Закону №1402).

Частиною 1 статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, відповідач обмежив виплату суддівської винагороди позивачу за грудень 2020 року у розмірі 8361,83 грн у зв`язку із відсутністю фінансування для виплати суддівської винагороди в повному обсязі, без наявної на те будь-якої нормативної передумови.

Оцінюючи обґрунтування позиції відповідача, згідно якої Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та у зв`язку із відсутністю фінансування для виплати суддівської винагороди у повному обсязі не виплатило позивачу суддівську винагороду за грудень 2020 року у повному обсязі, суд звертає увагу на те, що у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України відповідач є суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 130 Конституції України та стаття 135 Закону №1402 зобов`язує виплачувати судді суддівську винагороду визначену законом про судоустрій, яка складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Однак, усупереч наведеному, у грудні позивачу недонараховано, а фактично утримано з суддівської винагороди 8361,83 грн, що свідчить з проставлення знаку «-» перед цим числом у розрахунковому листі позивача за грудень 2020 року.

Отже, відповідач безпідставно недоплатив позивачу за грудень 2020 року суддівську винагороду у розмірі 8361,83 грн.

Суд зауважує, що особливістю адміністративного судочинства, порівняно з іншими видами судочинства, є обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Проте у ході судового розгляду цієї справи відповідачем не доведена законність невиплати позивачу суддівської винагороди за грудень 2020 року у розмірі 8361,83 грн.

З огляду на викладене, підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення указаної суми.

Поряд з цим, враховуючи повноваження суду при вирішенні справи, передбачені статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідним визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу суддівської винагороди за грудень 2020 року у розмірі 8361,83 грн.

Водночас не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача указаної суми разом із компенсацією відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», оскільки вимоги у цій частині у позові жодним чином не обґрунтовані.

До того ж, суд звертає увагу і на те, що відповідно до статті 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків її виплати» відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Отже, законодавцем в даних правовідносинах чітко визначено, що лише після відмови роботодавця, наданої на звернення працівника, щодо виплати компенсації така може бути оскаржена ним в судовому порядку.

Як свідчать матеріали справи, позивач до відповідача із заявою (вимогою) виплатити компенсацію згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків її виплати» не зверталася, відповідно, відмову не отримувала.

Таким чином, звернення позивача до суду з указаною вище вимогою є передчасним, а тому позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно частин першої - третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідач не довів суду законності невиплати позивачу суддівської винагороди за грудень 2020 року у розмірі 8361,83 грн. Водночас необґрунтованою та безпідставною є вимога позивача щодо стягнення указаної суми разом із компенсацією відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Тому, позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Державна судова адміністрація України та Головне управління Державної казначейської служби України в Чернівецькій області, про стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за грудень 2020 року у розмірі 8361,83 грн.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 невиплачену суддівську винагороду за грудень 2020 року у розмірі 8361,83 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 29 вересня 2021 року.

Повне найменування учасників справи: позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), відповідач - Територіальне управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області (вул. Хотинська, 3, м. Чернівці, Чернівецька область, ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Чернівецькій області (вул. Аксенина, буд. 2Е, м. Чернівці, Чернівецька область, ), Державна судова адміністрація України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ).

Суддя О.П. Лелюк