Справа № 420/5911/21
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2021-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/5911/21

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Кравця О.О.,

- Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року, прийняте у складі суду судді Єфіменка К.С. в місті Одеса по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,-

В С Т А Н О В И В:

12 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому позивач просив суд стягнути з Департаменту патрульної поліції (ідентифікаційний код юридичної особи 40108646) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року у справі №420/3645/20 за період з 03 лютого 2021 року по 04 березня 2021 року у розмірі 9141 гривню 60 копійок.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року у справі №420/3645/20, зокрема, поновлено ОСОБА_1 на посаді, проте позивача було поновлено тільки 04 березня 2021 року, тобто протягом 30 днів суб`єктом владних повноважень не виконувалось судове рішення, яке набрало законної сили. З урахуванням наведеного, на думку позивача, наявні підстави стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 лютого 2021 року по 04 березня 2021 року у розмірі 9141 гривню 60 копійок.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року в задоволенні клопотань Департаменту патрульної поліції про залишення адміністративного суду без розгляду відмовлено. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року у справі №420/3645/20 за період з 03 лютого 2021 року по 04 березня 2021 року у розмірі 8532,16 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає рішення суду першої інстанції ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права та без врахування висновків Верховного Суду, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення та залишити позовну заяву без розгляду, а у випадку відсутності підстав для залишення позову ОСОБА_1 без розгляду ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позов ОСОБА_1 поданий без додержання вимог, встановлених статтею 161 КАС України, оскільки середній заробіток за час затримки виконання рішення не входить до структури заробітної плати, тому за таку вимогу повинен сплачуватись судовий збір, зо підтверджується висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16. Апелянт вказує, що позивач звернувся до суду з позовною заявою, а суд першої інстанції відкрив провадження по справі з порушенням строків встановлених ст.122 КАС України, при цьому судом не було враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20, оскільки дана справа стосується проходження публічної служби.

Крім того, апелянт вважає, що видання наказу про поновлення ОСОБА_1 на службі на початку березня 2021 року пов`язане з об`єктивними причинами, оскільки не погодившись із постановою суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу на це судове рішення, в якій просив суд зупинити дію постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.02.21 у справі № 420/3645/20 до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року у справі №420/3645/20 скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2020 року та прийняте нове рішення, яким задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано пункт 9 наказу начальника Департаменту патрульної поліції вiд 08.04.2020 №216 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності та застосування стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції інспектора взводу №1 роти №3 батальйону №1 полку УПП в Одеській області ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ начальника Департаменту патрульної поліції від 15.04.2020 №275 о/с в частині звільнення зі служби в поліції інспектора взводу №1 роти №3 батальйону №1 полку УПП в Одеській області лейтенанта поліції ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу №1 роти №3 батальйону №1 полку управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції.

Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 16 квітня 2020 по 03 лютого 2021 року у сумі 89282,96 грн. (вісімдесят дев`ять тисяч двісті вісімдесят дві гривнi 96 копійок).

Наказом Департаменту патрульної поліції № 193 о/с від 04.03.2021р. на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року № 420/3645/20 скасовано пункт наказу Департаменту патрульної поліції від 15 квітня 2020 року № 275 о/с в частині звільнення відповідно до пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0012236), інспектора взводу № 1 роти № 3 батальйону № 1 полку управління патрульної поліції в Одеській області, з 15 квітня 2020 року, та поновити на посаді інспектора взводу № 1 роти № 3 батальйону № 1 полку управління патрульної поліції в Одеській області, з 16 квітня 2020 року. Крім того, у вищевказаному наказі визначено виплатити на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 16 квітня 2020 року по 03 лютого 2021 року у сумі 89 282,96 грн. (вісімдесят дев`ять тисяч двісті вісімдесят двi гривні 96 копійок).

Вважаючи, що відповідач виконав постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року № 420/3645/20 із затримкою, позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року у справі №420/3645/20 за період з 03 лютого 2021 року по 04 березня 2021 року у розмірі 9141 гривня 60 копійок.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати за період з 04 лютого 2021р. по 03.03.2021р. включно в сумі 8532,16 грн. Щодо клопотання відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду у зв`язку з несплатою судового збору, суд першої інстанції зазначив, що порушення прав позивача виникло у зв`язку с порушенням строків поновлення позивача на посаді та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Щодо клопотання відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду у зв`язку з пропуском строків звернення до суду, суд першої інстанції зазначив, що позивачем подано справу в межах строку звернення до суду, оскільки спірні правовідносини не відносяться до процедури звільнення.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не за загальним правилом з дати набрання ним законної сили, а негайно з моменту його проголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Статтею 236 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Водночас, відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі № 240/532/20 (постанова від 11.02.2021) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки:

Установлений у частині першій статті 233 Кодексу законів про працю України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України.

Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11.02.2021 у справі № 240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах.

Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина п`ята статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

Колегія суддів зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

У даному випадку, постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року у справі №420/3645/20 було виконано 04 березня 2021 року. Таким чином, місячний строк звернення до суду обраховується з 05 березня 2021 року та закінчується 05 квітня 2021 року.

Водночас, адміністративний позов було подано до суду першої інстанції лише 12 квітня 2021 року, тобто з пропуском строку, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України, що не було враховано судом першої інстанції.

Пунктом 8 ч.1 ст. 240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

В свою чергу, положеннями ч. 3 ст. 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Разом з цим, пропущення строків звернення до адміністративного суду не є безумовною підставою для застосування наслідків порушення цих строків, оскільки суд може визнати причину пропуску таких строків поважною і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами

Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано доказів про поважність причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, які б унеможливили своєчасне звернення до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для залишення адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду без розгляду.

Решта доводів апеляційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Зазначені норми права визначають підстави для залишення адміністративного позову без розгляду у разі пропуску строку звернення до суду без поважних причин.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 122, 123, 240, 287, 292, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року - скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду - залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: О. О. Кравець

Суддя: Л. Є. Зуєва