Справа № 540/1572/21
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2021-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/1572/21
Головуючий в 1 інстанції: Василяка Д.К.

Дата і місце ухвалення 22.06.2021р., м. Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання неправомірною відмови в призначенні пенсії та зобов`язання призначити пенсію,

В С Т А Н О В И В:

12.04.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, в якому просив:

- визнати протиправним рішення ГУ ПФУ в Херсонській області від 05.03.2021 року № 34 щодо відмови йому в призначенні пенсії за вислугу років;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Херсонській області призначити йому пенсію за вислугу років відповідно до вимог ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII;

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що Конституційним Судом України у своїх рішеннях неодноразово наголошувалось на недопустимості звуження змісту та обсягу соціальних гарантій шляхом внесення змін до законодавства або прийняття нових законодавчих актів. Позивач посилався на те, що на момент його призначення на роботу в органах прокуратури України діяв Закон України «Про прокуратуру» № 1789-XII, статтею 50-1 якого було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Зважаючи на вказану норму позивач вважає, що він, маючи стаж роботи 20 років 2 місяці 03 дні, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, набув право на пенсію за вислугу років відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII.

Позивач вважає, що положення Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, які збільшили стаж роботи необхідний для призначення пенсії з 20 до 25 років, звужують його права в розумінні Конституції України.

З огляду на викладене позивач вважає, що він має право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до вимог ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», а рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області від 05.03.2021 року про відмову у призначенні йому пенсії є протиправним та підлягає скасуванню.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області подало апеляційну скаргу, в якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.

Апелянт посилався на те, що на час звернення позивача із заявою про призначення пенсія норма статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII втратила свою чинність у зв`язку із прийняттям нового Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII. Апелянт вказував на те, що оскільки позивач звернувся за призначенням пенсії 26.02.2021 року спірні правовідносини підлягають вирішенню саме за нормами Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року.

Головне управління ПФУ в Херсонській області зазначило, що на час звернення позивача за призначенням пенсії чинним законодавством передбачено декілька умов для призначення пенсії, зокрема, наявність вислуги років - 25 років та стаж на посаді прокурорів - 15 років. В свою чергу, згідно довідки Херсонської обласної прокуратури від 11.01.2021 року стаж за вислугу років позивача станом на 11.01.2021 року становить 20 років 1 місяць 25 днів, за записами трудової книжки стаж роботи для визначення права на призначення пенсії за вислугу років згідно ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року становить 20 років 2 місяці 3 дні, тобто є меншим, ніж встановлено Законом № 1697-VII, відповідач дійшов висновку про відсутність підстав для призначення ОСОБА_1 пенсії.

З огляду на викладене апелянт вважає прийняте рішення правомірним та обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 року та ухвалити нове судового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

29.09.2021 року від позивача по справі надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити апеляційну скаргу ГУ ЛФУ в Херсонській області без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін

Справу розглянуто в порядку письмового провадження згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 17.04.2003 року працює в органах прокуратури.

26.02.2021 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду в Херсонській області із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру». Разом із заявою про призначення пенсії позивачем було подано до органу Пенсійного фонду довідку Херсонської обласної прокуратури від 11.01.2021 року № 07-16вих-21 про стаж роботи, необхідний для призначення пенсії згідно ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, згідно якої такий стаж склав 20 років 01 місяць 25 днів.

За наслідком розгляду поданих документів Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області 05.03.2021 року прийняло рішення № 34 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII у зв`язку з відсутністю стажу роботи в органах прокуратури 25 років, у тому числі на прокурорських посадах - 15 років, про що повідомило позивача листом від 12.03.2021 року № 2100-0304-8/12126. У вказаному листі відповідач зазначив, що статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років з 01.10.2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. Відповідач вказав, що згідно довідки Херсонської обласної прокуратури від 11.01.2021 року стаж роботи позивача, необхідний для призначення пенсії за вислугу років станом на 11.01.2021 року становить 20 років 1 місяць 25 днів, тоді як за записами трудової книжки стаж роботи для визначення права на призначення пенсії за вислугу років згідно ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року становить 20 років 2 місяці 3 дні.

У зв`язку з відсутністю стажу роботи в органах прокуратури 25 років, у тому числі на прокурорських посадах - 15 років, ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років згідно ст. 86 Закону України «Про прокуратуру».

Не погоджуючись з прийнятим відповідачем рішенням про відмову у призначенні пенсії, ОСОБА_1 оскаржив його до суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Суд зазначив, що виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Оскільки на момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України (17.04.2003) діяв Закон України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ, який передбачав, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач, маючи стаж роботи 20 років 01 місяць 25 днів, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, набув право на пенсію за вислугу років відповідно до вимог статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ.

Суд вказав, що на час розгляду справи діє Закон України "Про прокуратуру" № 1697-VII, частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років, в даному випадку не менше 23 років 6 місяців. Наведене, на думку суду першої інстанції, свідчить, що у порівнянні зі статтею 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, Законом України "Про прокуратуру" № 1697-VII, збільшено з 20 до 23 років 6 місяців, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Суд вказав на те, що в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, перебуваючи на службі в органах прокуратури, позивач мав законні сподівання на отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач набув права на призначення йому пенсії за вислугу років у відповідності до вимог ст. 86 Закону № 1697-VII, з урахуванням положень статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, які були чинними на момент роботи позивача на прокурорських посадах.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з частиною 1 статті 46 Основного Закону України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно пункту 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний у пункті 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року прийнятий не був, у зв`язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-XII щодо права прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення за вислугу років і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.

Отже, аналіз пункту 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII свідчить про те, що ним скасовані діючі станом на 1 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-XII.

15 липня 2015 року, у зв`язку з набуттям чинності Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІ, Закон України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII втратив чинність, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п`ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на час звернення позивач до Головного управління пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою про призначення пенсії (26.02.2021 року) чинним був Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІ.

У зв`язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

У свою чергу, статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІ визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до частини 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІ прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Частиною 2 цієї статті визначено, що пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Як вбачається з довідки Херсонської обласної прокуратури від 11.01.2021 року вислуга років позивача станом на 11.01.2021 року складає 20 років 01 місяць 25 днів, з яких половина строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу денної форми навчання (з 01.09.1998 року по 30.06.2003 року) - 02 роки 05 місяців 00 днів; робота на прокурорських посадах ( з 17.04.2003 року по 11.01.2021 року) - 17 років 08 місяців 25 днів).

В свою чергу, за наслідком дослідження поданих позивачем документів Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області було встановлено, що згідно записів трудової книжки позивача, стаж його роботи для визначення права на призначення пенсії за вислугу років згідно зі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» склав 20 років 02 місяці 3 дні, у тому числі 17 років 10 місяців 10 днів період роботи з 16.04.2003 року по 25.02.2021 року в органах прокуратури, з них 10 років на прокурорських посадах та 2 роки 3 місяці 23 дні - половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі.

Враховуючи положення статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІ, колегія суддів погоджується з висновком Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про те, що стаж роботи позивача на час його звернення до відповідача не є достатнім для призначення пенсії за вислугу років згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІ.

При цьому слід зазначити, що виходячи з дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, поширюється саме дія Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІ, а не положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

З доводів заявленого позову вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII, позивач пов`язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІ, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії, свідчить, на думку позивача, про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

Колегія суддів не погоджується з вказаними доводами та вважає їх безпідставними, з огляду на наступне:

Відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-XII, яка діяла в редакції Закону з 26 липня 2001 року (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12 липня 2001 року) до 1 жовтня 2011 року (в редакції Закону № 3668 від 8 липня 2011 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 процентів від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 проценти, але не більше 90 процентів від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 1 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можна стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).

За встановлених у цій справі обставин, позивач у період часу з 26 липня 2001 року по 1 жовтня 2011 року не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-XII (у вказаній редакції).

Оскільки, позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2016 року у справі № 33/6710/15-а, а також Верховним Судом у справах № 372/2909/17, № 211/3177/17, № 740/500/17, № 591/2314/16-а, № 766/12481/16-а.

При вирішенні цієї справи суд виходить з конституційного принципу незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, який сформульований, зокрема, у рішеннях Конституційного Суду України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях цього Суду від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, а також від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 13 травня 1997 року № 1-зп висловив позицію, згідно якої закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

У рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній».

Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, згідно з висновком, що міститься у рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин (особа отримала право на застосування стосовно себе цього акта або його положень та фактично розпочала процес реалізації відповідного права). У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Третя форма дії є актуальною у разі прийняття нормативно-правових актів, які пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, суб`єкт владних повноважень під час розгляду питання, пов`язаного з реалізацією особою свого права, зокрема, права на соціальний захист, зобов`язаний застосовувати той закон або інший нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення відповідних правовідносин між особою та державною, в особі її уповноважених органів.

Враховуючи встановлені обставини справи та правове регулювання, колегія суддів вважає, що оскільки норма Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-XII в частині призначення пенсії втратила чинність на час звернення позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, а станом на 1 жовтня 2011 року позивач не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-XII, положення ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-XII не можуть бути застосовані до виниклих правовідносин.

В свою чергу, оскільки на момент звернення до пенсійного органу у позивача був відсутній необхідний 25 річний стаж роботи, який згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІ давав би йому право на призначення пенсії за вислугу років, підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області від 05.03.2021 року № 334 не має.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

В даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції не надано належної правової оцінки обставинам справи, доводам сторін по справі, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що постановлене судом рішення від 22.06.2021 року підлягає скасуванню на підставі ст. 317 КАС України, з ухваленням нового рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області задовольнити.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання неправомірною відмови в призначенні пенсії та зобов`язання призначити пенсію.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню в касаційному порядку, відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України, не підлягає.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук