Справа № 947/12872/21
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2021-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 947/12872/21
Головуючий в 1 інстанції: Маломуж А.І.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

секретар - П`ятіна В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.08.2021 по справі № 947/12872/21 за позовом ОСОБА_1 до Департамента патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Одеській області, за участю третьої особи - Капітана поліції Управління патрульної поліції в Одеській області Руденка Івана Анатолійовича про скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом про скасування постанови серії ДПО18 № 953990 від 17.04.2021.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що 17.04.2021 капітаном поліції Управління патрульної поліції Одеської області Департаменту патрульної поліції Руденко І.А. складено постанову про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за порушення передбачене ч. 6 ст. 122 КУпАП. Згідно оскаржуваної постанови водій здійснив зупинку та стоянку на місці для транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, що є порушенням вимог ПДР України. Працівнику управління патрульної поліції Одеської області Руденко Івану Анатолійовичу було представлено наступні документи: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на ОСОБА_3 , водійське посвідчення, довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 894501, посвідчення інваліда ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 , копію паспорта ОСОБА_3 . Данні докази в сукупності та в цілому спростовують вчинення ОСОБА_1 правопорушення передбачене ч. 6 ст. 122 КУпАП, що в свою чергу викликало супротив інспектора, неадекватну поведінку, та спричинило виклик ОСОБА_3 швидкої допомоги та погіршення стану здоров`я.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що в діях позивача вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 122 КУпАП. Інспектор взводу №2 роти №8 батальйону №2 полку управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції капітан поліції Руденко Іван Анатолійович, мав всі законні підстави для зупинки транспортного засобу позивача, розгляду справи про адміністративного правопорушення, ним дотримана процедура розгляду справи, постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП018 №953990 від 17 квітня 2021 року обґрунтована, правомірна, винесена на підставі та у порядку передбаченому законодавством, ґрунтується на повному та всебічному розгляді справи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Київський районний суд м. Одеси рішенням від 26 серпня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції ухвалив рішення за відсутності підтверджуючих доказів вчинення адміністративного правопорушення;

- відповідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 08.07.2020, справа № 177/525/17 факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення;

- суд першої інстанції не врахував, що оскаржувана постанова не містить посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозаписи які містяться в матеріалах справи;

- суд першої інстанції, не правильно зазначив про наявність належних доказів вчинення позивачем правопорушення, встановленого частиною 6 статті 122 КУпАП та не встановив невідповідність оскаржуваної постанови вимогам закону.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були належно сповіщені відповідно до статей 124-130 КАС України, в судове засідання не з`явились, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до частини 2 статті 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно зі статтею 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що 17.04.2021 інспектором взводу №2 роти №8 батальйону №2 полку управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції капітаном поліції Руденко Іваном Анатолійовичем було складено постанову серії ДПО18 № 953990 від 17.04.2021 , з якої вбачається, що 16 квітня 2021 року о 14 год. 17 хв. за адресою: АДРЕСА_1, виявлено транспортний засіб TOYOTA LAND CRUISER 150» , реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням, громадянина ОСОБА_1 , який здійснив зупинку та стоянку на місці позначеному дорожньою розміткою 1.30 (позначення місця стоянки транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю чи на яких установлено розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю») та керував вищезазначеним транспортним засобом з розпізнавальним знаком «Водій з інвалідністю» не являючись таким та не здійснюючи перевезення особи з інвалідністю, чим порушив п. 30.3 ґ) та п. 8.5.1 Правил дорожнього руху України.

Відповідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ №894501 ОСОБА_3 має статус інваліда 2 групи, інвалідність встановлена безстроково.

Із відеозапису, наданого відповідачем, встановлено, що під час зупинки транспортного засобу інспектором поліції, особа з інвалідністю не була присутня у зупиненому транспортному засобі, а під`їхала пізніше.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що громадянин ОСОБА_1 керував транспортним засобом на якому міститься розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю» не являючись такою особою, та у зв`язку з тим, що в транспортному засобі була відсутня особа з інвалідністю, громадянин ОСОБА_1 не мав право використовувати вищезазначений розпізнавальний знак.

Проте з таким висновком суду не можна погодитись з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Статтями 72-79 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За правилами статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази - не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 293 КУпАП і роз`яснень, викладених в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 24.06.1988 «Про практику розгляду судами скарг на постанови у справах про адміністративні правопорушення» - орган (посадова особа) при розгляді скарги або протесту на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови. Суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачена адміністративна відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку і обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, майновий стан винного, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Разом з тим, виходячи із закріпленого в частині 4 статті 129 Конституції України принципу змагальності і рівності сторін у судочинстві, обов`язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги громадянина в суді покладається на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.

Суд при розгляді вказаної категорії адміністративних справ перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови та її поважність згідно з вимогами пункту 3 частини 1 статті 293 КУпАП.

Відповідно до статті 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

На підставі статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Важливою для України з точки зору конкретизації положень щодо презумпції невинуватості є правозастосовна практика ЄСПЛ, яка в нашій державі є джерелом права та має вищу, порівняно з національним законодавством, юридичну силу.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини «Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що "…адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень".

В пункті 31 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Волошин проти України" (№15853/08) та пункті 22 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бацаніна проти Росії" (№3932/02) зазначено, що принцип рівності сторін вимагає "справедливого балансу між сторонами", і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опопнентом.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії", пункт 74).

Принцип презумпції невинуватості є обов`язковим для будь яких суб`єктів владних повноважень (справа «Аллене де Рібемон проти Франції»).

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Так, представник відповідача долучив до справи диски із відеозаписами (а.с. 44), на них зафіксовано зупинення посадовими особами управління патрульної поліції в Одеській області Департамента патрульної поліції автомобіля, яким керував позивач та процес розгляду справи про адміністративне правопорушення, будь-яких доказів самого порушення відеозапис не містить.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що підтвердженням скоєного правопорушення є відеозапис « 4», який наданий відповідачем разом із відзивом на позовну заяву.

Із поданих стороною відповідача доказів вбачається, та підтверджено сторонами, що вони зроблені з портативних відео реєстраторів посадових осіб Національної поліції, відеозаписи із службового транспортного засобу поліцейських, стоп-кадри з відеозаписів, відеозаписи з камер зовнішнього спостереження ТЦ"Епіцентр".

Надаючи оцінку вищевказаним доказам апеляційний суд враховує позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 18 липня 2019 року, по справі № 216/5226/16-а (2-а/216/33/17), відповідно до якої доказом порушення ПДР не може бути відеозапис з нагрудної камери поліцейського, якщо він не відображає відомостей про вчинення правопорушення, а лише містить процесуальну послідовність винесення постанови.

Отже, відповідач як суб`єкт владних повноважень, на якого частиною 2 статті 77 КАС України покладено обов`язок доказування в адміністративному суді, не довів факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 6 статті 122 КУпАП, оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною 6 статті 122 КУпАП закриттю на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Поряд з цим, апеляційний суд звертає увагу, що оскаржувана постанова про притягнення ОСОБА_1 (а.с. 8) до адміністративної відповідальності не містить інформації про будь-яку фіксацію правопорушення.

Так, відповідно до частини 2 та 3 статті 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Відтак, в порушення частини 3 статті 283 КУпАП у постанові по справі про адміністративне правопорушення не зазначено відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис правопорушення, та не вказано про те, чи взагалі таке фіксування проводилось.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтею 283 КУпАП. У ній зокрема необхідно зазначити технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення ДПО18 № 953990 від 17.04.2021 посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, надані відповідачем відеозаписи не можуть вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Натомість позивачем до суду надано копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 894501, посвідчення інваліда ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 , копію паспорта ОСОБА_3 .

Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Таке провадження спрямоване, зокрема, на своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідач, як представник державного органу, наділеного повноваженнями щодо виявлення та притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності у своїй діяльності має керуватися виключно законом та діяти відповідно до нього.

Постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом - рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, поміж іншого, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справ та посилання на норму закону, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення. Дотримання даних вимог має виключне значення для встановлення об`єктивної істини при оскарженні такої постанови у судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року, у справі № 428/2769/17.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

В даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 242 КАС України, оскільки суд першої інстанції, не встановивши фактичні обставини, які мають значення для справи та не здійснивши заміну неналежної сторони, яка, в силу обмежень встановлених статтею 48 КАС України, могла бути проведена виключно судом першої інстанції, допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позову.

Враховуючи вище викладене, колегія судів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення було порушено норми процесуального права, а відтак, відповідно до ст.ст. 315, ст. 317 КАС України, - оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.08.2021 по справі № 947/12872/21 - скасувати

Ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Визнати постанову серії ДПО18 № 953990 від 17.04.2021 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за порушення передбачене частиною 6 статті 122 КУпАП, зафіксоване не автоматичному режимі, протиправною та скасувати її.

Закрити провадження у адміністративній справі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Домусчі С.Д. Семенюк Г.В.