Справа № 203/1076/21 (2-а/0203/18/2021)
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2021-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 вересня 2021 року м. Дніпросправа № 203/1076/21 провадження №2-а/0203/18/2021

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2021 року (суддя Ханієва Ф.М.) у справі №203/1076/21 (провадження №2-а/0203/18/2021) за позовом ОСОБА_1 до Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення від 01.03.2021 року серії РАП № 288412696 до повідомлення серії ІД № 00323703;

- визнати протиправними дії Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради;

- зобов`язати Інспекцію з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради видалити на веб-сайті ipkp.dniprorada.gov.ua обліковий запис «Доказова база по адміністративному правопорушенню, дата і час фіксації 26.02.2021 09:23:22, серія і номер ІД00323703»;

- стягнути з Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 спричинену йому моральну шкоду в сумі 2189,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що він не вчиняв адміністративного правопорушення, суть якого полягає у порушенні правил зупинки, належних та допустимих доказів протилежного відповідачем надано не було. Позивач також вказував на те, що у зв`язку із безпідставним притягненням до адміністративної відповідальності він зазнав моральних страждань через безпідставні звинувачення, був вимушений витрачати зусилля на відновлення свого порушеного права, чим йому завдано моральну шкоду, компенсацію за яку оцінює у розмірі 2189,0грн.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2021 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:

скасовано постанову від 01.03.2021 року серії РАП № 288412696 про накладення адміністративного стягнення до повідомлення серії ІД № 00323703, винесену спеціалістом І категорії інспектором з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Лупашком Денисом Андрійовичем, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано

винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративне правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255,00 грн.;

провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито;

стягнуто з Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького; ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 2189,00 грн (дві тисячі сто вісімдесят дев`ять гривень 00 копійок).

За наслідками розгляду справи судом першої інстанції зроблено такі висновки.

Так, суд першої інстанції, із наданих сторонами доказів, дійшов висновку про не підтвердження відповідачем належними та допустимими доказами тих обставин, які стали підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а саме не підтвердження того, що позивачем не дотримано вимог дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено».

З цих підстав суд дійшов висновку про неправомірність оскаржуваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Також, суд дійшов висновку про те, що протиправні дії відповідача спричинили позивачу моральні страждання, негативні емоції внаслідок його безпідставного притягнення до адміністративної відповідальності.

З цих підстав, суд вказав на обгрунтованість позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2189,00 грн, який є достатнім та розумним.

Не погодившись з рішенням суду, Інспекція подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Доводи заявника апеляційної скарги фактично зводяться до того, що під час винесення оскаржуваного рішення інспектор з питань контролю за паркуванням діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом та з огляду на встановлений факт порушення ПДР, обґрунтовано виніс постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Відносно висновків суду першої інстанції про те, що відповідачем не було доведено факт вчинення правопорушення належними та допустимими доказами, заявник апеляційної скарги вказує на те, що такий факт підтверджується належними доказами, а саме фотознімками де вказано географічні координати знаходження транспортного засобу, власником якого є позивач і вказаний транспортний засіб здійснив зупинку у місці, де таку зупинку заборонено. З приводу рішення суду, в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, відповідач вказує на те, що позивачем не було доведено, а судом не встановлено, як самого факту завдання позивачу такої шкоди так і розміру компенсації за таку шкоду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши, в межах доводів апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що 01.03.2021 інспектором з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради винесено постанову серії ІД № 00323703, якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУ, у вигляді штрафу у розмірі 255,0грн., за порушення вимог підпункту пункту 3.34 розділу 33 ПДР.

Підставою для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності став встановлений факт здійснення транспортним засобом Daewoo Matiz, д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого є позивач, зупинки в зоні дії дорожнього знаку «Зупинку заборонено».

Вказана постанова оскаржена позивачем у судовому порядку.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з розділом 33 ПДР України «Дорожні знаки» - знак 3.34 "Зупинку заборонено" - забороняється зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

Порушення вимог дорожніх знаків є адміністративним правопорушенням, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.122 КУпАП.

У свою чергу, висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення має бути зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт скоєння адміністративного правопорушення.

За приписами статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У примітці до ст..14-2 КУпАП зазначено, що режим фотозйомки (відеозапису) передбачає здійснення уповноваженою посадовою особою фото/відеофіксації обставин порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів, а саме: дати, часу (моменту), місця розташування транспортного засобу по відношенню до нерухомих об`єктів та/або географічних координат, інших ознак наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу. При здійсненні фотозйомки обов`язковою є наявність не менше двох зображень транспортного засобу, отриманих з різних або протилежних ракурсів, а в разі фіксації порушення, що полягає у неоплаті вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування в межах населеного пункту, в якому не впроваджена автоматизована система контролю оплати паркування, обов`язковою є наявність додаткового зображення (зображень), що фіксує відсутність документа про оплату послуг з користування майданчиком для платного паркування під лобовим склом транспортного засобу.

Отже, належним чином оформлені матеріали фото/відео фіксації є допустимим доказом порушень правил зупинки транспортним засобом.

У спірному випадку відповідачем надано фотоматеріали, з яких неможливо однозначно встановити те, що позивачем порушено вимоги дорожнього знаку 3.34 "Зупинку заборонено".

Так, з наданих фотоматеріалів вбачається, що автомобіль Daewoo Matiz, д.н.з. НОМЕР_2 знаходиться на тротуарі, який, як правильно зазначає відповідач, є складовим елементом автомобільної дороги.

У свою чергу, вул.Старокозацька є дорогою з двостороннім рухом.

З наданих відповідачем фотоматеріалів вбачається, що дорожній знак 3.34 "Зупинку заборонено" розташований за одним із напрямків руху, протилежний тому, в якому зафіксовано положення автомобіля Daewoo Matiz, д.н.з. НОМЕР_2 . Тобто, водію транспортного засобу, враховуючи зафіксоване його положення, не було і не могло бути відомо про наявність дорожнього знаку 3.34 "Зупинку заборонено".

Посилання представника відповідача в судовому засіданні на те, що водій транспортного засобу не був позбавлений можливості з`ясувати вимоги тих дорожніх знаків, які знаходяться поперед транспортного засобу, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки ПДР не визначає таких обов`язків водіїв відносно дорожніх знаків, які знаходяться не за напрямком руху транспортного засобу.

Пунктом 8.2.-1 ПДР передбачено, що дорожні знаки повинні бути видимими за напрямком руху і розміщуватися таким чином, щодо інформацію, яку вони передають, могли сприймати саме ті учасники руху, для яких вона призначена.

Відповідачем не було надано доказів того, що за напрямком руху транспортного засобу позивача був розміщений інший дорожній знаки 3.34 "Зупинку заборонено", в зоні дії якого здійснив зупинку позивач.

Отже, ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність відповідачем тих обставин, які стали підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а саме не підтвердження того, що позивачем не дотримано вимог дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено».

З цих підстав, суд апеляційної інстанції вважає законним та обгрунтованим рішення суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог щодо визнання неправомірною та скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Щодо рішення суду, в частині задоволених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту, оскільки сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним, особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Як зазначено вище, відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода може полягати у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

При цьому, відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У спірному випадку судом першої інстанції було встановлено, що позивач, у зв`язку з притягненням його до адміністративної відповідальності, був вимушений звертатися за захистом свого права як до відповідача так і до суду. При цьому, звернення позивача до відповідача, на думку суду апеляційної інстанції, розглянуто формально, без надання оцінки тим обставинам, які фактично наведені позивачем і у заявленому позові та які, як зазначено вище, визнані судом обґрунтованими.

У зв`язку з притягненням позивача до адміністративної відповідальності останній зазнав моральних страждань через безпідставні звинувачення, а також був вимушений витрачати зусилля на відновлення свого порушеного права.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

У справі, що розглядається, відповідач не довів, що його дії, які фактично призвели до необґрунтованого притягнення позивача до адміністративної відповідальності, не викликали у позивача негативних емоцій, психічного напруження.

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав стверджувати про те, що у спірних відносинах позивачу було завдано моральної шкоди.

Що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи вимоги щодо розумності і справедливості, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що співмірною компенсацією завданої моральної шкоди є шкода 2189,0грн., що фактично становить розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже дослідивши встановлені обставини справи, аргументи відповідача з якими останній пов`язує незаконність і необґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2021 року у справі №203/1076/21 (провадження №2-а/0203/18/2021) без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст.ст.328. 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 28.09.2021

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк