Справа № 280/7434/20
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2021-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

О К Р Е М А Д У М К А
29 вересня 2021 року Справа № 280/7434/20
До суду надійшов позов ОСОБА_1 , в якому позивач просив: визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Запорізькій області щодо нарахування та виплати судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 травня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застосуванням обмеження нарахування у сумі 188 709,40 грн.; зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Запорізькій області провести нарахування суддівської винагороди судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 на підстав статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судці в розмірі 30 (тридцяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2020 року, з регіональним коефіцієнтом у розмірі 1,2 до базового розміру посадового окладу судці, з щомісячною доплатою за вислугу років в розмірі 50% від посадового окладу судді та щомісячною доплатою за зайняття адміністративної посади в розмірі 5% від посадового окладу судді, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 01 травня 2020 року по 28 серпня 2020 року; стягнути з територіального управління Державної судової адміністрації України у Запорізькій області на користь судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду в розмірі 188 709,40 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 01 травня 2020 року по 28 серпня 2020 року.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо виплати судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року в обмеженому розмірі згідно зі статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 нараховану, але не доплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року в розмірі 188 709 (сто вісімдесят вісім тисяч сімсот дев`ять) грн. 40 коп., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного від 29 вересня 2021 року рішення суду першої інстанції змінено. Викладено пункти третій та четвертий резолютивної частини у такій редакції:

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо виплати судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 травня 2020 року по 28 серпня 2020 року в обмеженому розмірі згідно зі статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 нараховану, але не доплачену суддівську винагороду за період з 01 травня 2020 року по 28 серпня 2020 року в розмірі 188 709 (сто вісімдесят вісім тисяч сімсот дев`ять) грн. 40 коп., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Приймаючу таку постанову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що під час нарахування та виплати позивачеві суддівської винагороди у спірному періоді відповідач мав керуватися виключно нормами статті 135 Закону № 1402-VIII, а норми інших законодавчих актів до спірних правовідносин застосовуватися не можуть. Також суд апеляційної інстанції послався на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі № 160/12091/20 та від 05 серпня 2021 року у справі № 160/12182/20.

Цілком погоджуюся з висновком колегії суддів, що за приписами статті 130 Конституції України держава має забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. При цьому розмір винагороди судді встановлюється виключно законом про судоустрій та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Це також підтвердив Конституційний Суд України у рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-/2020 у справі № 1-14/2020(230/20).

Разом з тим вважаю, що дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області не мають ознак протиправності.

Так, відповідно до ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Статтею 149 Закону передбачено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Аналіз наведених норм закону дає можливість дійти висновку, що суди в Україні є бюджетними установами, які фінансуються з Державного бюджету в порядку, визначеному Бюджетним кодексом України.

За визначеннями, наведеними у статті 2 Бюджетного кодексу України: головні розпорядники бюджетних коштів бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень; розпорядник бюджетних коштів бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, середньострокових зобов`язань у сфері охорони здоров`я та здійснення витрат бюджету.

Згідно зі ст. 23 БК України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Зміни розмірів, мети та обмеження в часі бюджетних призначень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, здійснюються лише за наявності у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет) відповідного положення.

Статтею 47 Бюджетного кодексу України встановлено, що відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Розпорядники бюджетних коштів забезпечують управління бюджетними асигнуваннями і здійснення контролю за виконанням процедур та вимог, встановлених цим Кодексом.

Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами (ст. 48 БК України).

Відповідно до приписів статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

Згідно зі ст. 121 БК України посадові особи, з вини яких допущено порушення бюджетного законодавства, несуть цивільну, дисциплінарну, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законом. Порушення бюджетного законодавства, вчинене розпорядником чи одержувачем бюджетних коштів, може бути підставою для притягнення до відповідальності згідно з законами України його керівника чи інших відповідальних посадових осіб, залежно від характеру вчинених ними діянь.

З системного аналізу норм бюджетного законодавства вбачається, що розпорядник бюджетних коштів має право здійснювати відповідні видатки, у тому числі пов`язані з виплатою заробітної плати, виключно в межах бюджетних асигнувань.

Матеріали справи містять інформацію щодо бюджетних асигнувань на виплату суддівської винагороду протягом спірного періоду, з якою вбачається, що у 2020 році фінансування за КЕКВ 2113 «Суддівська винагорода» було забезпечено на 87,7%.

З огляду на викладене вважаю, що відповідач у спірних правовідносинах при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди діяв межах законодавства, чинного на час спірних правовідносин, та був позбавлений можливості розсуду щодо меж його застосування.

Висновки суду, що відповідач у спірних правовідносинах при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди мав керуватися виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів», спростовується положеннями Бюджетного кодексу України.

Щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити недоотриману суддівську винагороду, вважаю, що відповідні норми Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-IX втратили чинність на підставі рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-/2020.

За правилами, встановленими статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суду України», закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином правові підстави для зобов`язання відповідача вчинити дії поза межами закону, чинного на час спірних правовідносин, відсутні.

При цьому вважаю не можливим застосування при вирішенні даної справи постанов Верховного Суду у справах № 160/12091/20 та № 160/12182/20, оскільки суд касаційної інстанції у наведених постановах не навів мотивів у спростування висновків суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для визнання дій ТУ ДСА протиправними. Висновки Верховного Суду зводяться до неможливості обмеження суддівської винагороди законом про бюджет, що не вступає у суперечність із висновком апеляційного суду у наведених справах.

Враховуючи сукупність викладених обставин, вважаю, що правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Суддя О.В. Головко