Справа № 440/5243/21
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2021-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/5243/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бойка С.С., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "РСМ ПЛЮС" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

В С Т А Н О В И В:

25 травня 2021 року Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "РСМ ПЛЮС" про стягнення адміністративно-господарських санкцій в розмірі 46987,50 грн та пені в сумі 338,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у порушення вимог статей 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" відповідачем у 2020 році не вчинено всіх необхідних дій щодо забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, що стало підставою для застосування до нього адміністративно-господарських санкцій у розмірі 46987,50 грн та пені за порушення термінів сплати адміністративного-господарських санкцій у розмірі 338,40 грн, які не були сплачені відповідачем добровільно.

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду 31.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

25.06.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву /а.с. 17-22/, у якому відповідач висловив свої заперечення проти задоволення позову. Стверджує, що підприємство на виконання приписів Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" в частині працевлаштування осіб з інвалідністю зберігало відкритими вакансію оператора вагового обладнання, а з 26.02.2021 вакансію юрисконсульта. Наголошував, що ТОВ "РСМ Плюс" протягом трьох робочих днів з дати відкриття вакансії юрисконсульт подав звіт форми 3-ПН, а тому відповідач виконав свій обов`язок щодо своєчасного та в повному обсязі подання інформації про попит на робочу силу (вакансії). Зазначив, що законодавство не передбачає обов`язку підприємства подавати форму 3-ПН щомісячно чи з будь-якою іншою періодичністю. Відтак, на думку відповідача, ним вжито усіх заходів щодо недопущення правопорушення, а тому відсутні й підстави для притягнення його до відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності.

25.06.2021 до суду надійшла відповідь на відзив /а.с. 72-73/, у якій позивач, наполягаючи на задоволенні позовних вимог, вказує, що за усталеною судовою практикою судів касаційної інстанції обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до нормативу, встановленого Законом України "Про основи соціальної захищеної осіб з інвалідністю в Україні" субсидіарно покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості. Вказав, що звіт 10-ПОІ подано до Фонду у 2021 році, що реально не могло забезпечити працевлаштування осіб з інвалідністю на підприємстві у 2020 році. Крім цього зауважив, що відповідач безпідставно відмовив особі з інвалідністю ОСОБА_1 на підставі відсутності досвіду роботи .

12.07.2021 до суду надійшли заперечення /а.с. 84-90/, у яких відповідач зазначив, що відмова в укладенні трудового договору особі з інвалідністю з підстав невідповідності вимогам посади, яку вона бажає зайняти, не може свідчити про її необґрунтованість. В Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні рішення суду, якими підтверджується факт безпідставної відмови особі з інвалідністю ОСОБА_1 у працевлаштуванні до ТОВ "РСМ Плюс" на посаду юрисконсульта. Наголошував, що ОСОБА_1 не мав стажу роботи за професією 4 роки та сам наполягав на тому, щоб роботодавець у корінці направлення на працевлаштування зазначив прийняте рішення - відмова у прийнятті на роботу у зв`язку з відсутністю досвіду роботи.

Розгляд даної справи, відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

ТОВ "РСМ Плюс" у визначеному законом порядку зареєстровано як юридичну особу, .

10.02.2021 відповідачем подано до ПОВ ФСЗІ звіт за формою №10-ПОІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2020 рік, вх.№1305 /а.с. 6/. За змістом вказаного звіту середньооблікова кількість штатних працівників роботодавця у 2020 році становила 8 осіб, фонд оплати праці штатних працівників 751,8 тис. грн; кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" 1 особа, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність, за 2020 рік 0 осіб.

Відповідно до листа Полтавська міськрайонна філія Полтавського обласного центру зайнятості від 06.05.2021 протягом 2020 року відповідач подав звітність за формою 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу" (вакансії для осіб з числа квотної категорії/інваліди) про наявність вільних робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю 28.02.2020 - направленій на працевлаштування особі з інвалідністю відмовлено у працевлаштуванні з підстав відсутності досвіду роботи, 02.04.2020, 07.05.2020, 16.06.2020, 10.07.2020, 04.08.2020.

Посилаючись на те, що відповідачем у 2020 році не виконано норматив працевлаштування осіб з інвалідністю, позивач, виходячи з приписів статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", стверджував про наявність у відповідача обов`язку зі сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 46987,50 грн та пені за несвоєчасну сплату адміністративно-господарських санкцій у розмірі 338,40 грн за 1 незайняте особою з інвалідністю робоче місце.

Відповідач не сплатив адміністративно-господарські санкції та пеню у добровільному порядку, що змусило Фонд звернутися до суду з цим позовом.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з частинами 1, 2 статті 19 Закону України від 21.03.1991 № 875-XII "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" (надалі - Закон № 875-XII) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Частиною першою статті 20 Закону № 875-ХІІ передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Статтею 217 Господарського кодексу України передбачено, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Крім зазначених у частині другій цієї статті господарських санкцій, до суб`єктів господарювання за порушення ними правил здійснення господарської діяльності застосовуються адміністративно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин, а адміністративно-господарські санкції - уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до частин 1, 2 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Зі змісту частини 2 статті 218 Господарського кодексу України слідує, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).

За приписами частин 1, 2 статті 17 Закону № 875-ХІІ з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.

Частиною 3 статті 17 Закону № 875-ХІІ встановлено, що відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

Згідно з частиною 3 статті 18 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" від 05.07.2012 №5067-VI (надалі - Закон № 5067-VI) роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії).

Наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 № 316 "Про затвердження форми звітності N 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" та Порядку її подання" затверджено форму звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" та Порядок подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)".

Згідно з приписами пункту 5 Порядку подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 № 316, форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Тобто подання суб`єктом господарювання звіту за формою №3-ПН є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів і водночас запитом про направлення на підприємство для працевлаштування.

Системний аналіз вищезазначених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; надавати державній службі зайнятості необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю інформацію у порядку, передбаченому Законом № 5067-VI та Порядком № 316; звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Законом № 875-ХІІ; у разі невиконання такого нормативу - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Разом з цим закон не покладає обов`язок на підприємство здійснювати самостійний пошук працівників - осіб з інвалідністю.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі П/811/693/17, від 02.05.2018 у справі № 804/8007/16, від 13.06.2018 у справі № 819/639/17, від 20.05.2019 у справі № 820/1889/17 та від 03.12.2020 у справі № 812/1189/18, від 24.03.2021 у справі № 440/2371/19.

Законом № 875-ХІІ визначено, що працевлаштування осіб з інвалідністю здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такої особи з інвалідністю.

З огляду на викладене, обов`язок по працевлаштуванню осіб з інвалідністю відповідно до встановленого Законом нормативу субсидіарно покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

Доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, є наказ по підприємству стосовно створення відповідного робочого місця, звіт форми № 3-ПН, що подається у порядку, визначеному наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31.05.2013.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 02.05.2018 у справі № 804/8007/16, від 13.07.2020 у справі № 804/4097/18.

Разом з тим, як випливає з приписів частини 3 статті 18 Закону № 875-ХІІ, до обов`язків органів державної служби зайнятості законодавцем віднесена організація працевлаштування осіб з інвалідністю, бо саме з цією метою роботодавці зобов`язані надавати державній службі зайнятості відповідну інформацію.

Суд також звертає увагу на те, що періодичності подачі звітності за формою № 3-ПН законодавством не встановлено, натомість передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 справа №806/1368/17, від 20.05.2019 у справі № 820/1889/17 та від 22.10.2020 у справі № 1.380.2019.003187.

Судом встановлено, що 25.03.2019 прийнято наказ №12-ОД Про створення (виділення) робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю - посаду оператора вагового обладнання в період з 25.03.2019 до прийняття особливого наказу /а.с. 31/.

27.03.2019 відповідачем подано до центру зайнятості звітність форми №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", у якому повідомлено про наявність 1 вакантного місця за посадою оператора вагового обладнання для працевлаштування особи з інвалідністю /а.с. 32-33/.

26.02.2020 ТОВ "РСМ Плюс" прийнято наказ №7-ОД Про створення (виділення) робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю - посаду юрисконсульта в період з 26.02.2020 до прийняття особливого наказу /а.с. 34/.

28.02.2020 відповідачем подано до центру зайнятості звітність форми №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", у якому повідомлено про наявність 1 вакантного місця за посадою юрисконсульта для працевлаштування особи з інвалідністю /а.с. 44-45/.

При цьому, у розділі звіту "Вимоги до кандидата" відповідачем зазначені наступні вимоги: вища освіта (пункт 8).

У пункті 9 "Освітньо-кваліфікаційний рівень, науковий ступінь" позначки відсутні.

У пункті 10 "Спеціальність (спеціалізація) та/або галузь знань, професійна кваліфікація" відповідачем поставлено прочерк.

У пункті 11 "Стаж роботи (років) за відповідною професією (спеціальністю)" поданого 28.02.2020 звіту відповідачем поставлено прочерк.

У пункті 12 "Додаткові вміння, знання, навички, вимоги до працівника" відповідачем поставлено прочерк /а.с. 45, зворотній бік/.

Відповідно до листа Полтавська міськрайонна філія Полтавського обласного центру зайнятості від 06.05.2021 протягом 2020 року відповідач подав звітність за формою 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу" (вакансії для осіб з числа квотної категорії/інваліди) про наявність вільних робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю 28.02.2020 - направленій на працевлаштування особі з інвалідністю відмовлено у працевлаштуванні з підстав відсутності досвіду роботи, 02.04.2020, 07.05.2020, 16.06.2020, 10.07.2020, 04.08.2020.

Зі змісту дослідженої судом копії корінця направлення на працевлаштування від 12.03.2020 №0056010 встановлено, що Полтавською міськрайонною філією Полтавського обласного центру зайнятості направлено ОСОБА_1 на працевлаштування до ТОВ "РСМ Плюс" на робоче місце (вакансію) юрисконсульт /а.с. 76/.

Однак, 16.03.2020 уповноваженою особою відповідача проставлено відмітку у направленні від 12.03.2020 №0056010 у графі "відмовлено у прийнятті на роботу", підстава - відсутній досвід роботи. /а.с. 76/.

Разом з тим, суд наголошує на тому, що у поданому 28.02.2020 відповідачем до центру зайнятості звіту форми №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", на підставі якого центром зайнятості направлено на працевлаштування ОСОБА_1 , не встановлювалося жодних вимог до досвіду роботи чи кваліфікації, у відповідних графах відповідачем проставлено прочерки /а.с. 45, зворотній бік/.

При цьому, доводи представника відповідача відносно того, що ОСОБА_1 не мав необхідного стажу роботи за професією 4 роки та сам наполягав на тому, щоб роботодавець у корінці направлення на працевлаштування зазначив прийняте рішення - відмова у прийнятті на роботу у зв`язку з відсутністю досвіду роботи судом визнаються необґрунтованими, оскільки у разі відмови особи від працевлаштування роботодавець вправі поставити про це відповідну відмітку у направленні у графі "Відмова особи". Натомість зі змісту направлення встановлено, що не особа відмовилася, а роботодавець відмовив з підстав відсутності досвіду роботи.

Твердження відповідача, про те, що ОСОБА_1 не відповідав вимогам посадової інструкції в частині стажу (досвіду) роботи, кваліфікації спростовуються тим, що у поданому 28.02.2020 відповідачем до центру зайнятості звіту форми №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", на підставі якого центром зайнятості направлено на працевлаштування ОСОБА_1 , не встановлювалося жодних вимог до досвіду роботи чи кваліфікації, у відповідних графах відповідачем проставлено прочерки /а.с. 45, зворотній бік/.

Крім того, суд звертає увагу на той факт, що з 04.09.2020 на роботу в ТОВ "РСМ Плюс" на посаду юрисконсульта прийнята особа з інвалідністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (23 роки станом на дату прийняття на роботу), на сторінці 2 трудової книжки якої першим записом значиться "04.09.2020 Прийнята на посаду юрисконсульта" "ТОВ РСМ Плюс" /а.с. 41-42/.

Враховуючи вік ОСОБА_2 та факт того, що перший і єдиний запису трудовій книжці ОСОБА_2 (ведення якої на час прийняття ОСОБА_2 на роботу було обов`язковим) є прийняття на роботу у ТОВ "РСМ Плюс", суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 також не мала стажу (досвіду) роботи, тим більше 4 роки, як це зазначено в посадовій інструкції юрисконсульта від 26.02.2020 /а.с. 95/.

Зазначене є додатковим доказом того, що вимога наявність досвіду роботи 4 роки для зайняття вакантної посади юрисконсульта була лише формальною підставою для відмови 16.03.2020 особі з інвалідністю ОСОБА_1 у прийнятті на роботу.

Суд вважає необґрунтованим доводи відповідача про відсутність у ЄДРСР рішення суду, якими підтверджується факт безпідставної відмови особі з інвалідністю ОСОБА_1 у працевлаштуванні до ТОВ "РСМ Плюс" на посаду юрисконсульта, як на підставу того, що відмова у прийнятті була обґрунтованою, оскільки:

1) у поданому 28.02.2020 відповідачем до центру зайнятості звіту форми №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", на підставі якого центром зайнятості направлено на працевлаштування ОСОБА_1 , не встановлювалося жодних вимог до досвіду роботи чи кваліфікації, у відповідних графах відповідачем проставлено прочерки /а.с. 45, зворотній бік/;

2) у подальшому, на дану посаду працевлаштовано працівника, який (за сукупністю факторів: вік, відсутність записів у трудовій книжці) також не мав необхідного досвіду роботи.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтовану відмову ОСОБА_1 у прийнятті на роботу.

Відповідно до частини 3 статті 17 Закону № 875-ХІІ відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

Посилання скаржника на те, що така відмова була обґрунтованою, оскільки кандидат на вакантну посаду ОСОБА_1 не відповідав вимогам вакантної посади у частині необхідності стажу роботи за професією, не підтверджено жодними належними та допустимими доказами у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Оскільки відповідачем було необґрунтовано відмовлено у прийнятті на роботу особі з інвалідністю, ним не було у повному обсязі виконано передбачений законодавством обов`язок щодо працевлаштування особи з інвалідністю.

Отже, стягненню підлягає сума в розрахунку штрафних санкцій відносно одного не працевлаштованого робочого місця для особи з інвалідністю.

При цьому, з урахуванням встановлених фактів, подальше формальне подання відповідачем звітів форми 3-ПН 02.04.2020, 07.05.2020, 16.06.2020, 10.07.2020, 04.08.2020 не свідчить про намір відповідача працевлаштувати особу з інвалідністю за направленням центру зайнятості.

Отже, відповідачем не обґрунтовано відмовлено у працевлаштуванні особі з інвалідністю ОСОБА_1 .

На противагу доводам відповідача, суд зазначає, що не пред`явлення ОСОБА_1 позову до ТОВ "РСМ Плюс" не є доказом обґрунтованості відмови товариства у працевлаштуванні, а лише свідчить про те, що особа з інвалідністю не скористалася своїм правом на пред`явлення позову.

З огляду на зазначене, суд погоджується з доводами позивача щодо необґрунтованої відмови у працевлаштуванні 1 особи з інвалідністю.

Спірні санкції є адміністративно-господарськими, відтак на них розповсюджуються загальні засади відповідальності учасників господарських відносин, визначені у статтях 216-218, 238, 241 Господарського кодексу України, системний аналіз яких посвідчує підставу сплати за наявності складу правопорушення, склад якого у межах спірних правовідносин позивачем не доведений.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов`язковим платежем), обов`язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення.

Разом із тим, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Таким чином, передбачена частиною першою статті 20 Закону № 875-XII міра юридичної відповідальності у вигляді обов`язку здійснити грошовий платіж на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або 1) в разі порушення роботодавцем вимог частини 3 статті 18 Закону №875-XII, а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування осіб з інвалідністю, або 2) у разі порушення роботодавцем вимог частини 3 статті 17, частини 1 статті 18, частин 2, 3 та 5 статті 19 Закону № 875-XII, що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні особи з інвалідністю, яка звернулася до роботодавця самостійно чи була направлена до нього державною службою зайнятості.

При цьому суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій) якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

У зв`язку з цим суд має перевірити, чи вжив відповідач залежних від нього заходів для недопущення порушення правил здійснення господарської діяльності, яке полягає у необхідності забезпечення середньооблікової чисельності працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.

Такий висновок відповідає висновку Верховного Суду, що викладений у постановах від 15.04.2019 у справі №820/2190/17, від 24.03.2021 у справі №440/2371/19.

Враховуючи фактичну безпідставну відмову особі з інвалідністю у працевлаштуванні, на нього може бути покладена відповідальність відповідно до вимог закону.

За недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю з відповідача підлягають стягненню адміністративно-господарські санкції за одне робоче місце у розмірі 46987,50 грн (93975,00 грн (середньорічна заробітна плата штатного працівника)/2 х 1 (робоче місце)).

Враховуючи встановлені у справі обставини, якими підтверджується правомірність застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій на суму 46987,50 грн, сума пені, яка підлягає сплаті відповідачем, становить 338,40 грн (46987,50 грн х 0,02%) х 36 днів).

Таким чином адміністративний позов належить задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Отже, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (вул. Зигіна, 1, м. Полтава, 36014, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "РСМ ПЛЮС" (вул. Пилипа Орлика, 28, м. Полтава, 36020, ) про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "РСМ ПЛЮС" на користь Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 46987,50 грн (сорок шість тисяч дев`ятсот вісімдесят сім гривень п`ятдесят копійок) та пеню у розмірі 338,40 грн (триста тридцять вісім гривень сорок копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.С. Бойко