Справа № 826/10820/16
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грибан І.О.,

судді: Мєзєнцев Є.І.,

Сорочко Є.О.,

за участі:

секретар с/з Піскунова О.Ю.,

позивач ОСОБА_1 ,

пр-к відповідача Шопіна Ю.О. ,

пр-к відповідача Панченко Б.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

У С Т А Н О В И В:

В липі 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України та Головного управління Національної поліції у місті Києві , у якому просив ( з урахуванням уточнених позовних вимог) про стягнення з:

1) Міністерства внутрішніх справ України - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 09.09.2015 по 09.06.2016 в сумі 116652,76 грн. та моральної шкоди в розмірі 15000 грн.;

2) Головного управління Національної поліції у м. Києві - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 14.12.2015 по 15.06.2016 в розмірі 93723,77 грн. та моральної шкоди в розмірі 15000 грн.

Розгляд справи судами здійснювався неодноразово.

Так, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.12.2017, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2018, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 09.09.2015 по 09.06.2016 року в розмірі 76782,43 грн. В інший частині позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 20.08.2020 касаційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства внутрішніх справ України задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києві від 01.12.2017 та Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2018 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києві.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції зазначив, що у судових рішеннях суду першої та апеляційної інстанції не зазначено на підставі яких доказів встановлена та обставина, що вихідну допомогу в сумі 136000,00гр. виплачено позивачу саме 15.06.2016 та не надано оцінки обставині порушення строків виплати при звільненні.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року даний позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 14.12.2015 по 15.06.2016 у розмірі 76782,43 грн.

В інший частині позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції невірно здійснено підрахунок днів затримки з розрахунку, та невірно вирахувано середньоденний заробіток позивача. При цьому судом першої інстанції зроблено помилковий висновок щодо дотримання вимог чинного законодавства щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги 15.06.2016 та відсутності підстав на стягнення моральної шкоди.

Також, не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що норми статей 116-117 КЗпП не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходженням служби особовим складом органів внутрішніх справ. Спеціальним законодавством, яке розповсюджується на спірні правовідносини не передбачено право звільненого працівника міліції на середній заробіток за весь час затримки по день фактичної виплати грошової допомоги при звільненні згідно ст.117 КЗпП. Також зауважує, що судом першої інстанції не враховано, що кошти в сумі 76782,43 грн. було виплачено позивачу на виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.12.2017 року.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 30 червня 2021 року.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 04 серпня 2021 року.

Відповідачами було подано відзиви на апеляційну скаргу позивача, відповідно до змісту яких останні зазначають, що підтримують доводи та вимоги апеляційних скарг та просять суд апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У судовому засіданні учасники судового процесу підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг та відзивів на апеляційні скарги відповідно.

Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи убачається та встановлено судом першої інстанції, що в період з 09.09.1992 по 14.12.2015 ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України, в тому числі з березня 2008 року в Центральному апараті Міністерства внутрішніх справ України на посадах заступника начальника управління розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи, та начальника управління контролю за розслідуванням злочинів, скоєних проти життя, здоров`я, статевої свободи та статевої недоторканості особи Головного слідчого управління МВС України.

Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 09.09.2015 №1894 о/с ОСОБА_1 відряджено для подальшого проходження служби до Головного управління МВС України в м. Києві та наказом Головного управління МВС України в м. Києві від 18.09.2015 № 804 о/с призначено на посаду заступника начальника слідчого управління Головного управління МВС України в м. Києві з 09.09.2015.

Наказом Головного управління МВС України в місті Києві від 18.09.2015 № 804 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника слідчого управління.

Згідно наказу Головного управління МВС України в м. Києві від 15.10.2015 №882 о/с ОСОБА_1 призначено заступником начальника слідчого управління - начальником організаційно-методичного відділу.

Наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 14.12.2015 №113 о/с полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника управління - начальника відділу слідчого управління звільнено зі служби в поліції згідно пункту 2 (через хворобу) ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Міністерством внутрішніх справ України заборгованість із заробітної плати за липень-серпень 2015 року в сумі 6240,64 грн. виплачено 06.06.2016, а одноразову вихідну допомогу в сумі 136000 грн. виплачено 15.06.2016, що підтверджено позивачем та довідкою про доходи.

Позивач, вважаючи, що оскільки відповідачами в день звільнення не проведено з ним повного розрахунку, то він має право на стягнення за рахунок відповідачів середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення його прав, звернувся в суд з даним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Міністерством внутрішніх справ України порушено термін виплати заробітної плати, а тому Міністерство внутрішніх справ України повинно виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку. При цьому, Головним управлінням Національної поліції у м. Києві порушено термін виплати вихідної допомоги при звільненні, а тому Головне управління Національної поліції у м. Києві повинно виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідачем не виконано обов`язку щодо виплати позивачу усіх сум, що належали до виплати, у день звільнення, відтак позивач, в силу положень статті 117 КЗпП України має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки будь-якими спеціальними законами, положеннями та інструкціями не передбачено умов та порядку стягнення відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи, що затримка розрахунку при звільненні складає 271 день, суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню з Міністерства внутрішніх справ України в розмірі 76782,43 грн., виходячи з середньоденної заробітної плати обрахованої із заробітку за липень-серпень 2015 року.

Щодо частини позовних вимог про стягнення з Головного управління Національної поліції у м. Києві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 14 грудня 2015 року по 15 червня 2016 року в розмірі 93723,77 грн, суд дійшов висновку про їх необґрунтованість, оскільки враховуючи норми спеціальних нормативно-правових актів, згідно яких МВС після отримання документів в місячний строк приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги, яка в подальшому виплачується не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення та з огляду на те, що право у працівників Національної поліції на отримання одноразової допомоги при звільненні виникло 12 березня 2016 року, відповідачем дотримано вимоги чинного законодавства щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги 15 червня 2016 року.

Також суд першої інстанції зауважив, що позивачем не обґрунтовано, в чому саме полягає моральна шкода, не доведено факту завдання йому моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявності понесених ним втрат немайнового характеру та взагалі не надано будь-яких доказів.

Надаючи правову оцінку встановленим по справі обставинам та фактам колегія суддів апеляційної інстанції зважає на таке.

Відповідно до ст.94 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Поліцейські, відряджені до інших органів державної влади, установ, організацій та прикомандировані відповідно до цього Закону, отримують грошове забезпечення, враховуючи посадовий оклад за посадою, яку вони займають в органі, установі чи організації, до якої вони відряджені, а також інші види грошового забезпечення, визначені цим Законом.

Грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

На час звільнення позивача з поліції діяли наступні правові акти щодо грошового забезпечення поліцейських: Постанова Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 № 499.

Разом з тим, зазначеними нормативно-правовими актами чи будь-якими іншими спеціальними законами, положеннями та інструкціями не передбачено умов та порядку стягнення відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні регулюється статтею 117 Кодексу законів про працю.

При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. Оскільки загальною нормою - Кодексу законів про працю України прямо передбачено відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, а спеціальним законодавством взагалі це питання не врегульоване, суд вважає необхідним в даному випадку застосувати норми Кодексу законів про працю.

Верховний Суд України у постанові від 15.12.2015 (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відтак, Верховний Суд України зазначає, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Згідно ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні N 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець обов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Згідно абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку).

Згідно пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

З матеріалів справи убачається, що наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 14.12.2015 №113 о/с полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника управління - начальника відділу слідчого управління звільнено зі служби в поліції згідно пункту 2 (через хворобу) ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» з 14.12.2015.

Тобто, днем звільнення позивача є 14.12.2015р.

Згідно листа директора ДФОП Міністерства внутрішніх справ України від 21.12.2016 № 15/4-5059, що не заперечується сторонами, за період з 01.07.2015 по 28.07.2015 ОСОБА_1 нараховано та виплачено грошове забезпечення у вересні 2015 року платіжним дорученням від 17.09.2015 № 4519. Грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 29.07.2015 по 30.08.2015 включно нараховано та виплачено у червні 2016 року платіжним дорученням від 06.06.2016 №531 на суму 6240,64 грн. З наявної в матеріалах справи роздруківки довідки по картці рахунку позивача (т.3,а.с.33) убачається, що валютування заробітної плати здійснено 09 червня 2016 року.

Отже, остаточний розрахунок проведено 09.12.2016.

Оскільки позивача звільнено з Головного управління Національної поліції у м. Києві 14.12.2015, то колегія суддів при обчисленні середньої заробітної плати бере до уваги заробітну плату нараховану позивачу за жовтень та листопад 2015 року, яка складає 22396,86 грн.

Враховуючи наведене, середньоденний заробіток позивача в період жовтень-листопад 2015 року складав 533,25 грн.( т.1,а.с.13).

Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (14.12.2015) та дату проведення остаточного розрахунку (09.06.2016), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 121 робочий день.

Відтак, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів дійшла висновку про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати за період з 14.12.2015р. по 09.06.2016р.

Відтак, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 15.12.2015 (наступний день після звільнення) по 09.06.2016 становить 64523,25 грн.( без урахування обов`язкових платежів).

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції не враховано ту обставину, що кошти в сумі 76782, 43 грн. (з урахуванням обов`язкових платежів) на час повторного розгляду справи по суті вже було виплачено позивачу в повному обсязі на виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.12.2017 року.

Матеріалами справи підтверджено, що Державною казначейською службою відбулось списання з рахунків МВС на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 76782, 43 грн. (з оплатою обов`язкових платежів, а саме військового збору та ПДФО). Відповідно до меморіального ордеру №173653426 від 04.03.2019 ОСОБА_1 отримав 61809,85 грн. ( 76782,43-13820,84 грн. (ПДФО) - 1151,74 грн. (військовий збір) = 61809,85 грн.).

Відтак, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 76782,43 грн. є необґрунтованим.

Щодо доводів позивача про виплату середнього заробітку на затримку виплати грошової допомоги при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно статті 102 Закону України "Про Національну поліцію" пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Дію Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на поліцейських поширено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію», який набрав чинності 28.12.2015 (тобто після звільнення позивача).

Статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», визначений перелік категорій звільнених яким виплачується одноразова грошова допомога та зазначено розміри відсотків місячного грошового забезпечення за який вона нараховується.

Прикінцевими положеннями Бюджетного кодексу України та Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» установлено, що норми і положення частини першої та другої 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» застосовуються в порядку та розмірах встановлених Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їх сімей" затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393.

Відповідно до пункту 10 цього Порядку ( в редакції на час виникнення спірних відносин) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Пунктом 14 Порядку встановлено, що одноразова та щорічна грошова допомога, передбачена пунктами 10 і 11 цієї постанови, виплачується Міністерством оборони, Міністерством надзвичайних ситуацій, Міністерством внутрішніх справ, Національною поліцією, Міністерством транспорту та зв`язку, Державною податковою адміністрацією, Державною прикордонною службою, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації, Державною кримінально-виконавчою службою, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Державною інспекцією техногенної безпеки, Державною службою з надзвичайних ситуацій та Управлінням державної охорони за рахунок коштів, виділених у державному бюджеті для їх утримання (за винятком випадків, передбачених абзацом другим цього пункту).

Дію постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» поширено на поліцейських постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №154 з 12.03.2016.

Разом з тим, Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджено постановою Кабінету Міністрів України

від 21 жовтня 2015 р. № 850.

Пунктом 8 Порядку№850 встановлено, що керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги.

Згідно пункту 9 Порядку МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття МВС рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС.

Враховуючи наведені норми спеціальних нормативно-правових актів, згідно яких МВС після отримання документів в місячний строк приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги, яка в подальшому виплачується не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення та з огляду на те, що право у працівників Національної поліції на отримання одноразової допомоги при звільненні виникло 12.03.2016, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про дотримання відповідачем вимог чинного законодавства щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги 15.06.2016 та необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з Головного управління Національної поліції у м. Києві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 14.12.2015 по 15.06.2016.

Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 15 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Статтями 16 та 23 Цивільного кодексу України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Відтак, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 Кодексу законів про працю України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Доказів моральних страждань позивачем суду не надано.

Відтак, доводи апеляційної скарги позивача зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують. У зв`язку із чим колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення в цій частині.

В свою чергу доводи апелянта -Міністерства внутрішніх справ України знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення в цій частині нового рішення.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року в частині задоволення позовної вимоги про стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 14.12.2015 по 15.06.2016 у розмірі 76782,43 грн. скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.О. Сорочко

(повний текст постанови складено 27.09.2021р.)