Справа № 380/3645/20
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2021-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/3645/20 пров. № А/857/13725/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Сеника Р.П., Шинкар Т.І.

з участю секретаря судового засідання Максим Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року, ухвалене суддею Гулик А.Г. у м. Львові о 13 год 11 хв. та додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року, ухвалене суддею Гулик А.Г. у м. Львові о 10 год 06 хв. у справі № 380/3645/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Дежмитслужби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому просить суд: 1) визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці ДФС за підписом в.о. начальника Львівської митниці ДФС, голови Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Романа Антоняка від 13.04.2020 року № 113-о «Про звільнення ОСОБА_1 » (зі змінами, згідно з наказом від 15.04.2020 року № 169-о) та з урахуванням наказу від 27.04.2020 року № 255-о «Про проведення розрахунку з ОСОБА_1 »; 2) поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста Рава-Руська Львівської митниці ДФС; 3) стягнути з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.04.2020 року по день поновлення на посаді; 4) визнати протиправною бездіяльність Львівської митниці ДФС щодо невжиття заходів із забезпечення переведення ОСОБА_1 на роботу до правонаступника Львівської митниці ДФС - Галицької митниці Держмитслужби, у зв`язку зі звільненням з причини реорганізації Львівської митниці ДФС; 5) зобов`язати Львівську митницю ДФС забезпечити переведення ОСОБА_1 на посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста Рава-Руська Галицької митниці Держмитслужби, а за її відсутності на іншу рівнозначну посаду у Галицькій митниці Держмитслужби; 6) визнати протиправною бездіяльність Галицької митниці Держмитслужби щодо непропонування вакантної посади та непереведення ОСОБА_1 на вакантну посаду у Галицькій митниці Держмитслужби, що відповідає кваліфікації ОСОБА_1 , або на нижчу посаду за згодою останньої; 7) зобов`язати Галицьку митницю Держмитслужби запропонувати ОСОБА_1 вакантну посаду та перевести (призначити) ОСОБА_1 на посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста Рава-Руська Галицької митниці Держмитслужби, а за її відсутності на іншу рівнозначну посаду у Галицькій митниці Держмитслужби; 8) стягнути з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану їй протиправними діяннями та рішеннями у розмірі 25000,00 грн; 9) стягнути з Галицької митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану їй протиправними діяннями та рішеннями у розмірі 25000,00 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Львівської митниці ДФС від 13.04.2020 року № 113-о «Про звільнення ОСОБА_1 » (зі змінами, згідно з наказом від 15.04.2020 року № 169-о) та з урахуванням наказу від 27.04.2020 року № 255-о «Про проведення розрахунку з ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста Рава-Руська Львівської митниці ДФС з 28.04.2020 року.

Стягнуто з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 112627 грн 12 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 8778 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Львівської митниці ДФС судовий збір розмірі 1261 грн. 20 коп.

Стягнуто з Галицької митниці Держмитслужби судовий збір у розмірі 1261 грн. 20 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Приймаючи це рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач прийняв наказ про звільнення без урахування всіх обставин, що мали значення для його прийняття, тобто є необґрунтованим, а також прийнятим без дотримання принципу рівності перед законом та є дискримінаційним. Крім вказаного, з урахуванням встановлених обставин та досліджених доказів у справі, суд зазначив, що Львівська митниця ДФС спірний наказ прийняла без дотримання принципів безсторонності, добросовісності та пропорційності. Такий висновок суд першої інстанції зробив на основі того, що відповідач у процесі реорганізації митниці, шляхом приєднання, не запропонував позивачці вакантні посади у іншому новоствореному митному органі.

25 травня 2021 року позивачка подала заяву про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення витрат на правничу професійну допомогу в сумі 5000 грн.

14 червня 2021 року Львівський окружний адміністративний суд ухвалив додаткове рішення, яким заяву задовольнив частково, стягнувши на користь позивачки понесені витрати на правничу професійну допомогу в сумі 2000 грн.

Приймаючи це рішення, суд першої інстанції виходив з того, що розмір витрат на правничі послуги не відповідає складності справи та часу затраченого на їх надання.

Не погодившись із цими рішенням суду, їх оскаржив відповідач, Галицька митниця ДМС, яка просить вказані рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову та заяви про ухвалення додаткового судового рішення відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року, відповідач зазначає те, що, з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України про початок роботи Державної митної служби України, повноваження Львівської митниці ДФС перейшли до Галицької митниці Держмитслужби. На підставі вказаного, 10.03.2020 року позивачці скеровано попередження про наступне вивільнення із займаної посади з 13.04.2020 року, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 87 Закону України Про державну службу від 10.12.2015 року № 889-VІІІ, пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. В подальшому, наказом Львівської митниці ДФС № 113-о від 13.04.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 » (зі змінами, згідно із наказом від 15.04.2020 року № 169-о) та з урахуванням наказу від 27.04.2020 року № 255-о «Про проведення розрахунку з ОСОБА_1 », позивачка звільнена з 27.04.2020 року із посади головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста Рава-Руська Львівської митниці ДФС, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Відповідач також звертає увагу на те, що положення статті 492 КзПП України, якими передбачено двомісячний строк для попередження про наступне вивільнення, а також обов`язок роботодавця пропонувати іншу роботу (посаду), з врахуванням переважного права на залишення на роботі, до цих правовідносин не застосовуються, оскільки, правовідносини, пов`язані з припиненням державної служби, виникли з моменту письмового вручення позивачці попередження про наступне вивільнення, а, відповідно до частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», в редакції чинній на момент виникнення правовідносин, передбачено 30-денний строк для попередження про вивільнення, а також право, а не обов`язок суб`єкта призначення або керівника державної служби пропонувати будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Тому відповідач вважає, що звільнив позивачку правомірно.

З приводу додаткового судового рішення, то відповідач вважає, що розмір витрат, за надання правничої допомоги, які поніс позивач та зменшив суд, не відповідає умовам розумності, а тому визначений судом першої інстанції неправильно.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що позивачка 27.04.2020 року звільнена з посади головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста Рава-Руська Львівської митниці ДФС.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 року № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» утворено, зокрема, Галицьку митницю Держмитслужби та реорганізовано Львівську митницю ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби.

Попередження про наступне вивільнення із займаної посади 13.04.2020 року, на підставі пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, позивачка отримала 10.03.2020 року.

Наказом Львівської митниці ДФС від 13.04.2020 року № 113-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачку з 15.04.2020 року звільнено із займаної посади головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста Рава-Руська Львівської митниці ДФС, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Наказом Львівської митниці ДФС України від 15.04.2020 року № 169-о «Про внесення змін до наказу Львівської митниці ДФС», у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю позивачки вирішено вважати днем її звільнення перший день після закінчення тимчасової непрацездатності.

Наказом Львівської митниці ДФС України від 27.04.2020 року № 255-о «Про проведення розрахунку з ОСОБА_1 » датою звільнення позивачки визначено 27.04.2020 року.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Пунктом 1 частини 1 статті Закону України «Про державну службу» № 889-VІІ від 10 грудня 2015 року (далі Закон № 889-VІІ) передбачено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

За нормами пункту 4 частини першої статті 8 Закону № 889-VІІ державна служба припиняється: за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначені, статтею 87 Закону № 889-VІІ.

Відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, крім іншого реорганізація державного органу.

Частиною 3 зазначеної статті (в редакції згідно із Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 року № 440-IX) встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому, не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень (частина шоста статті 49-2 КЗпП).

Як видно з матеріалів справи, звільнення позивачки пов`язано із реорганізацією Львівської митниці ДФС, шляхом її приєднання до Галицької митниці ДМС.

Апеляційний суд встановив те, що повноваження Львівської митниці ДФС перейшли до Галицької митниці Держмитслужби 08.12.2019 року.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, 14.11.2019 року проведена державна реєстрація юридичної особи Галицької митниці ДМС.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта про те, що у спірному випадку, за наведеного правового регулювання, чинного на час виникнення спірних відносин (вручення позивачу попередження про звільнення 10.03.2020 року та звільнення з посади 27.04.2020 року) Законом № 889-VІІ не передбачено обов`язку суб`єкта призначення чи керівника державної служби пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду. Вказані дії є правом відповідних суб`єктів.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Однією з гарантій забезпечення прав громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботі і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Апеляційний суд зазначає, що сам факт реорганізації державного органу, що фактично не потягнув зміни в організації праці, не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи.

Якщо реорганізація державного органу є підставою для припинення відносин державної служби незалежно від скорочення чисельності або штату державних службовців, мають бути інші об`єктивні підстави для звільнення державних службовців, і такими причинами не може бути лише одне бажання суб`єкта призначення використовувати чи не використовувати надане йому право запропонувати працівнику вакантну посаду за її наявності. Таким правом відповідач належно не скористався, та не навів достатніх обґрунтувань неможливості запропонувати позивачу будь-яку вакантну посаду, а суд апеляційної інстанції в межах наданих йому повноважень, позбавлений можливості давати оцінку таким обставинам, так як такі не були покладені в основу оскаржуваного рішення суб`єкта призначення.

Апеляційний суд встанови те, що позивачка зверталася до відповідача із заявою від 18.12.2019 року з проханням перевести на аналогічну або рівнозначну посаду в Галицькій митниці ДМС.

Однак, відповідач вказану заяву не розглянув та за наявності вакантних посад та бажання позивачки бути працевлаштованою у Галицькій митниці ДМС, жодної посади не запропонував.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що право відповідача запропонувати позивачці вакантну посаду в новоствореному органі не є безумовний та не передбачає можливості безумовного звільнення позивачки у випадку реорганізації органу, у якому повна працювала.

На переконання апеляційного суду, відповідач зобов`язаний обгрунтувати причини за наявності яких, реалізація права запропонувати вакантну посаду в новоствореному органі є неможливим.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наказ про звільнення позивачки із займаної посади, прийнятий без дотримання вимог щодо його обґрунтованості, розсудливості та пропорційності, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивачки і цілями, на досягнення яких спрямований оскаржений наказ.

Отже, позовні вимоги позивачки щодо скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі є підставними та обґрунтованими.

Відповідно до положень частини другої статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розрахунок середнього заробітку працівника визначається, відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок № 100).

Зокрема, за абзацом другим пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку.

Апеляційний суд дослідив розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який здійснив суд першої інстанції та вважає його вірним.

При цьому, суд першої інстанції вірно вказав на те, що оскільки позивачка була звільнена з Львівської митниці ДФС, то вона підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого її було протиправно звільнено. Таким чином, оскільки позивачка звільнена з Львівської митниці ДФС, яка на час судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції не виключена з ЄДРПОУ, запису про її припинення немає, відповідно саме з Львівської митниці ДФС необхідно стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Львівської митниці ДФС щодо невжиття заходів із забезпечення переведення позивачки на роботу до правонаступника Львівської митниці ДФС - Галицької митниці Держмитслужби, у зв`язку зі звільненням з причини реорганізації Львівської митниці ДФС; зобов`язання Львівської митниці ДФС забезпечити переведення позивачки на посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста Рава-Руська Галицької митниці Держмитслужби, а за її відсутності на іншу рівнозначну посаду у Галицькій митниці Держмитслужби; визнання протиправною бездіяльності Галицької митниці Держмитслужби щодо непропонування вакантної посади та непереведення позивачки на вакантну посаду у Галицькій митниці Держмитслужби, що відповідає кваліфікації позивачки, або на нижчу посаду за згодою останньої; зобов`язання Галицької митниці Держмитслужби запропонувати позивачці вакантну посаду та перевести (призначити) позивачку на посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста Рава-Руська Галицької митниці Держмитслужби, а за її відсутності на іншу рівнозначну посаду у Галицькій митниці Держмитслужби апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції в тому, що такі є передчасними, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити повністю.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів моральної шкоди в сумі 50000 грн., то суд зазначає наступне.

Згідно частинами першою, другою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Стаття 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Апеляційний суд встановив те, що позивачка не надала жодних доказів заподіяння їй душевних страждань протиправними діями (бездіяльністю) чи рішеннями відповідачів у справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій відповідачів.

Враховуючи те, що позивачка належним чином не довела факт заподіяння їй відповідачами моральних чи фізичних страждань, або втрат майнового чи немайнового характеру, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивачки моральної шкоди.

Що стосується оцінки правильності додаткового рішення від 14 червня 2021 року, то апеляційний суд звертає увагу на наступні обставини.

Частиною 1 статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 3 та 4 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, для того, щоб визначити розмір витрат, потрібно, в першу чергу, встановити, чи особа понесла ці витрати.

Апеляційний суд встановив те, що позивачка сплатила адвокату узгоджену між ними суму 5000 грн, а, отже, це дає підстави стверджувати, що позивачка понесла судові витрати у зв`язку із наданням адвокатом правничої допомоги у цій справі.

Згідно з додатком до договору про надання правничої допомоги № 04.05.2020 року № 04/05/20-6 адвокат надав позивачці наступні правові послуги: 1) підготовка і подання позовної заяви 4 год.; 2) підготовка і подання відповіді на відзиви, заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, 6-ти клопотань про доручення додаткових письмових доказів у справі, додаткових письмових пояснень щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди та виступу у судових дебатах 7 год.; 3) представництво інтересів клієнта у судових засіданнях - 3 год.

Загальна вартість виконуваних робіт (наданих послуг) становить 5000 грн.

Апеляційний суд погоджується із позицією суду першої інстанції стосовно того, що розмір винагороди адвоката у сумі 5000 грн. не є належним чином обґрунтованим у контексті обсягу фактично наданих адвокатом послуг з урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно визначив, що на користь позивачки необхідно стягнути 4000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення від 18 травня 2021 року та додаткове рішення від 14 червня 2021 року з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційні скарги на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року та додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року та додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду 14 червня 2021 року в справі № 380/3645/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Р. П. Сеник
Т. І. Шинкар
Повний текст постанови складений 28.09.2021 року