Справа № 540/1372/21
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2021-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/1372/21
Головуючий в 1 інстанції: Войтович І.І.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Димерлія О.О.

суддів Шляхтицького О.І. , Єщенка О.В.

за участю секретаря Пономарьової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року по справі № 540/1372/21 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Херсонської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення

У С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати протиправними та скасувати пункт 1.1 та Додаток 1 Рішення Виконавчого комітету Херсонської міської ради «Про заходи стратегічного розвитку парків, скверів та інших зелених зон міста Херсона на 2021-2025 року» №92 від 16.03.2021 року.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що в порушення приписів ст. 10, п. 1 ч. 1 ст. 13, ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», пп. 7 п. «а» ч. 1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування», Виконавчим комітетом Херсонської міської ради затверджено Рішення «Про заходи стратегічного розвитку парків, скверів та інших зелених зон міста Херсона на 2021-2025 року» №92 від 16.03.2021 року.

Згідно до пункту 1.1 та Додатку 1 вказаного рішення, відповідачем зменшено перелік парків та скверів та інших зелених зон міста Херсона у відповідності до раніше прийнятого Рішення Херсонської міської ради №1119 від 30.08.2013 року та Додатку 1 до цього рішення. На думку позивача, наведене призвело до звуження існуючих прав ОСОБА_1 на вільне користування об`єктами благоустрою.

Разом з цим, відповідно до положень ст. 12 Земельного кодексу України, розпорядження землями комунальної власності належить до виключної компетенції саме міської ради. Тобто позивач вказує на відсутність повноважень у виконавчого комітету змінювати перелік парків та скверів у місті Херсоні. Відповідач має право лише щодо внесення пропозицій до міської ради стосовно найменування парків та скверів. При цьому, на думку ОСОБА_1 , віднесення певної території до відповідного переліку призводить до правових наслідків, а саме неможливості приватизації відповідних земель.

Крім того, у даному випадку ОСОБА_1 захищає не приватно - правовий інтерес щодо відновлення земельної ділянки або її забудови, а свій публічно-правовий інтерес щодо можливості вільного користування об`єктами благоустрою без набуття будь-яких прав на них.

Окрім цього, позивач зазначив про порушення відповідачем вимог ч. 3 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», яке полягає в не оприлюдненні спірного рішення за 10 робочих днів до дати розгляду, у зв`язку з чим останній був позбавлений можливості подати до виконавчого комітету свої зауваження, а також приймати участь у прийнятті такого рішення.

За наслідками розгляду зазначеної справи Херсонським окружним адміністративним судом 08 червня 2021 року прийнято рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем по справі не обґрунтовано та не доведено належними доказами, яким чином та які публічно-правові інтереси ОСОБА_1 порушуються спірним п. 1.1 Рішення «Про заходи стратегічного розвитку парків, скверів та інших зелених зон міста Херсона на 2021-2025 року» №92 від 16.03.2021 року та Додатком 1 до вказаного рішення.

Також, судом попередньої інстанції зазначено, що порушення порядку оприлюднення проекту оскаржуваного рішення не може бути підставою для скасування такого рішення. Інших належних доказів, які б свідчили про те, що оскаржуване рішення та, зокрема, спірний п.1.1 такого Рішення та Додаток 1 до цього рішення є протиправними, порушують публічно-правовий інтерес, матеріали даної справи не містять.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не повне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування заявлених вимог апеляційної скарги зазначено, що відповідно до положень підпункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» парки та сквери належать до об`єктів благоустрою. Пунктом 1 частини 1 статті 17 вказаного Закону надано право всім громадянам вільно користуватися об`єктами благоустрою. Таким чином втрата певною територією статусу парку та скверу призводить до позбавлення позивачем як громадянином України можливості вільно користуватися відповідним парком чи сквером.

Скаржник уважає, що якщо до прийняття спірного рішення останній мав право на вільне використання об`єктом благоустрою, наприклад, парком «Ювілейний», то після прийняття оскаржуваного рішення такого права ОСОБА_1 вже не має. Отже, інтерес позивача полягає у можливості реалізації свого права на вільне використання парків та скверів для задоволення своїх естетичних та екологічних прав.

Крім того, скаржник зазначає про помилковість висновків суду попередньої інстанції стосовно того, що порушення процедури прийняття спірного рішення не є підставою для його скасування. Поряд з цим, ОСОБА_1 наголошує на відсутності повноважень у Виконавчого комітету Херсонської міської ради щодо утворення, ліквідації, зміни розмірів або назв парків та скверів у місті Херсоні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Виконавчого комітету Херсонської міської ради спростовує доводи апеляційної скарги, вказуючи на законність ухваленого рішення та просить його залишити без змін.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом норм процесуального права при установленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої та апеляційної інстанцій установлено, що з метою розвитку парків, скверів та інших зелених зон та створення привабливого естетичного середовища на території міста виконавчим комітетом Херсонської міської ради було прийнято рішення «Про заходи стратегічного розвитку парків, скверів та інших зелених зон м. Херсона на 2021-2025 роки» № 92 від 16.03.2021 року.

У відповідності до п. 1.1 вказаного рішення № 92 від 16.03.2021 року затверджено, зокрема, «Перелік парків, скверів та інших зелених зон міста Херсона згідно із додатком 1.».

Додаток 1 до рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради №92 від 16.03.2021 року закріплено Перелік парків, скверів та інших зелених зон м. Херсона, який містить в собі 32 об`єкти благоустрою, із зазначенням міста розташування та площі в га (у разі такої наявності). Деякі об`єкти благоустрою не містять вказівки на площу в га, але є зазначення щодо необхідності провести інвентаризацію для визначення меж та площі.

Позивач уважаючи, що спірним пунктом 1.1 рішення №92 від 16.03.2021 року та Додатком 1 до вказаного рішення порушено його публічно-правовий інтерес щодо можливості вільного користування об`єктами благоустрою, звернувся до суду з відповідними вимогами.

Положеннями ч.1 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Щодо висновків суду попередньої інстанції про не обґрунтування позивачем порушення його прав оскаржуваним рішенням в частині п. 1.1 та до датку 1 до нього.

Згідно із ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо уважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частиною 2 статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності із Рішенням Конституційного Суду України від 25.11.1997 року № 6-зп щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України та статті 248-2 ЦПК України, частину 2 статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо уважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу наведене в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року у справі № 1-10/2004, згідно із яким поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретними матеріальними та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Слід враховувати, що відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу згідно до закону.

Положеннями абзацу 3 ч. 1 статті 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що територія - це сукупність земельних ділянок, які використовуються для розміщення об`єктів загального користування:

- парків, скверів, бульварів, вулиць, провулків, узвозів, проїздів, шляхів, площ, майданів, набережних, прибудинкових територій, пляжів, кладовищ, рекреаційних, оздоровчих, навчальних, спортивних, історико-культурних об`єктів, об`єктів промисловості, комунально-складських та інших об`єктів у межах населеного пункту.

Згідно до положень підпункту «а» пункту 1 частини першої статті 13 вказаного Закону парки та сквери належать до об`єктів благоустрою.

Пунктом 1 частини першої статті 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», зокрема, користуватись об`єктами благоустрою населених пунктів.

Судом апеляційної інстанції установлено, що предметом спору у даній справі є законність пункту 1.1 рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування №92 від 16.03.2021 року та Додатку 1 до нього про затвердження Переліку парків, скверів та інших зелених зон міста Херсона, яким, на думку позивача, обмежено його законний інтерес щодо можливості вільного користування об`єктами благоустрою.

З наявної в матеріалах справи копії паспорту громадянина України судовою колегією з`ясовано, що ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання на території міста Херсона, отже є членом територіальної громади міста.(а.с.14-15)

У позовній заяві та апеляційній скарзі, позивач належним чином обґрунтував який саме орган місцевого самоврядування, яким чином, у який спосіб та який саме його інтерес порушив.

Крім того, за наслідками дослідження наявних у матеріалах справи документів, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача, що затверджений Перелік парків, скверів та інших зелених зон міста Херсона станом на 2021 рік містить суттєві відмінності у порівнянні з Переліком парків і скверів у м. Херсоні згідно із додатком 1 Рішення Херсонської міської ради від 30.08.2013 року №1119.

Так, Парк «Ювілейний» орієнтованою площею 30 га, Сквер імені Тропіних площею 0,9 га, Дендропарк Аграрного Університету площею 2,4 га, Сквер Медиків імені ОСОБА_2 площею 0,0684 га, а також Парк «Ботанічний сад» площею 14 га відсутні у затвердженому переліку відповідно до п.1.1 рішення № 92 від 16.03.2021 року та Додатком 1 до вказаного рішення.(а.с.7-8,13)

Таким чином, пунктом 1.1. рішення Виконавчого комітету Херсонської міської ради №92 від 16.03.2021 року суттєво зменшено кількість парків та скверів у місті Херсоні.

З урахуванням установлених фактичних обставин по справі, колегія суддів уважає помилковими наведені в оскаржуваному рішенні суду попередньої інстанції висновки щодо відсутності в межах спірних правовідносинах порушеного права позивача.

Щодо повноважень відповідача на прийняття спірного у справі рішення та посилань скаржника на порушення процедури оприлюднення оскаржуваного рішення як на підставу для його скасування, апеляційний суд уважає за необхідне зазначити про таке.

Положеннями пунктів 1, 2 ч. 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указана норма основного закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися установленої законом процедури, обирати лише установлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно із частиною першою статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Частиною першою статті 144 Конституції України визначено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», частиною 1 статті 10 якого передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частиною 1 статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» установлено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Приписами частини 6 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення.

За наслідками дослідження змісту спірного рішення Виконавчого комітету Херсонської міської ради «Про заходи стратегічного розвитку парків, скверів та інших зелених зон міста Херсона на 2021-2025 року» №92 від 16.03.2021 року в частині пункту 1.1, колегією суддів установлено, що вказане рішення містить посилання як на підставу прийняття частину 2 статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», пп. 7 п. «а» ч. 1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування».

Однак з аналізу вказаних положень законодавства слідує, що зазначені приписи не надають виконавчому комітету право змінювати, затверджувати перелік парків та скверів у місті.

Слід зазначити, що повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин визначено статтею 12 Земельного кодексу України, згідно із якою до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить:

- розпорядження землями територіальних громад;

- передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу;

- надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу;

- організація землеустрою;

- вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Наведене свідчить про те, що розпорядження земельними ділянками комунальними власності належить виключно до компетенції міської ради.

Окрім цього, судова колегія уважає звернути увагу на те, що попереднє рішення стосовно затвердження переліку парків і скверів у м. Херсоні від 30.08.2013 року №1119 прийнято саме Херсонською міською радою.(а.с.12)

Разом з цим, слід зауважити, що частина 11 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

У відповідності до положень частини 3 статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 10 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.

Як установлено в ході судового розгляду та не заперечується відповідачем по справі, Виконавчим комітетом Херсонської міської ради було порушено вимоги ч. 11 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ч. 3 ст. 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації", щодо оприлюднення проекту рішення за 10 днів до розгляду.

Апеляційний суд зазначає, що вищевказані норми не визначають обов`язку позивача зазначати в чому саме полягала необхідності завчасного ознайомлення (оприлюднення) з проектом рішення, так само, указані норми законодавства, не визначають обов`язку суду при розгляді даної справи установлювати можливість вчинення позивачем будь-яких активних дій, у разі своєчасного оприлюднення або не оприлюднення оскаржуваного проекту рішення.

У спірних відносинах охоронюваний законом інтерес позивача полягає у тому, щоб рішення органу місцевого самоврядування в частині пункту 1.1, яке стосується в тому числі, членів територіальної громади м. Херсона, було прийняте з дотриманням процедури, установленої законом.

Не дотримавшись законодавчо установленої процедури прийняття оскаржуваного рішення в частині пункту 1.1, зокрема, не здійснивши оприлюднення проекту рішення, відповідач позбавив позивача можливості викласти свою думку з приводу відповідного питання, винесеного на розгляд засідання виконавчого комітету, не забезпечив прозорості прийняття оскаржуваного рішення, чим порушив інтереси позивача по справі, як члена територіальної громади м. Херсона.

При цьому судова колегія уважає безпідставними висновки суду попередньої інстанції щодо застосування правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 березня 2020 року у справі № 278/3142/16-а, оскільки відносини у цій справі стосуються добровільного об`єднання територіальних громад ради, а спірними є рішення про таке об`єднання. Вказані відносини врегульовуються спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» від 5 лютого 2015 року № 157-VIII, в той час, як предметом спору у цій справі є Рішення Виконавчого комітету Херсонської міської ради «Про заходи стратегічного розвитку парків, скверів та інших зелених зон міста Херсона на 2021-2025 року».

З огляду на різні предмети спору, відмінний суб`єктний склад та правове регулювання, колегія суддів уважає нерелевантним посилання скаржника щодо необхідності застосування у цій справі правової позиції Верховного Суду, викладених у постановах від 12 березня 2020 року у справі № 278/3142/16-а, від 20 жовтня 2020 року у справі №569/106/16-а.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про наявність у відповідача повноважень на прийняття спірного рішення, а також про відсутність підстав для скасування спірного пункту рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування та до додатку до нього у зв`язку з порушенням процедури оприлюднення такого рішення є помилковими.

У зв`язку з викладеним, відповідно до ст. 19 Конституції України та ч. 11 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ч. 3 ст. 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації" оскаржуване рішення в частині п. 1.1 та додатку 1 до нього є протиправними.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується приписами ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України», суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Ураховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, судова колегія дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки апеляційним судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене вище, судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, а відтак, відповідно до ст. 315,317 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні з позовом до суду першої інстанції позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 908 грн., а за подачу апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1362 грн., загальна сума 2270 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними документами.(а.с.1,55)

Таким чином, з урахуванням задоволення позовних вимог, загальний розмір судових витрат, які підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, який виступав відповідачем у справі складає 2270 грн.

Керуючись ст. 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року по справі № 540/1372/21 скасувати та прийняти нове рішення суду.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати пункт 1.1 та Додаток 1 Рішення Виконавчого комітету Херсонської міської ради «Про заходи стратегічного розвитку парків, скверів та інших зелених зон міста Херсона на 2021-2025 року» №92 від 16.03.2021 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Херсонської міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2270 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 копійок).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено і підписано суддями 29.09.2021 року.

Суддя-доповідач Димерлій О.О.
Судді Шляхтицький О.І. Єщенко О.В.