Справа № 200/3826/21
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2021-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року справа №200/3826/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Компанієць І.Д., Міронова Г.М., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 р. у справі № 200/3826/21 (головуючий І інстанції Волгіна Н.П.) за позовом Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради до Краматорського міського відділу ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про скасування постанови про накладення штрафу у розмірі 10 200,00 грн, -

У С Т А Н О В И В:

06 квітня 2021 року Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Краматорського міського відділу державної виконавчої служи Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про скасування постанови відповідача від 22 березня 2021 року ВП № 18108457 про накладення на Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради штрафу у розмірі 10 200,00 грн за не виконання виконавчого листа № 2а-41/2010, виданого Краматорським міським судом 17 лютого 2010 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 р. у справі № 200/3826/21 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що постанову Краматорського міського суду № 2а-41/2010 не було виконано у зв`язку і відсутністю фінансування виконання судових рішень, а тому відповідач не мав законних підстав для накладення на Управління штрафу, що підтверджується судовою практикою Верховного Суду.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач, Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради, , місцезнаходження: 84333, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Героїв Небесної Сотні, буд. 23, є органом місцевого самоврядування (а.с. 116).

Відповідач, Краматорський міський відділ Державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), , місцезнаходження: 84333, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Академічна, буд. 20, є органом державної влади (а.с. 59).

Судом встановлено, що постановою Краматорського міського суду Донецької області від 5 лютого 2010 року у справі № 2а41/2010 позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Краматорської міської ради, Головного Управління Державного казначейства України у Донецькій області про перерахунок та виплату суми щорічної допомоги на оздоровлення, задоволено; зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення виконкому Краматорської міської ради провести перерахунок та виплатити ОСОБА_1 , як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, інваліду 2 групи, грошову допомогу на оздоровлення за 2009 рік на підставі ч. 4 ст. 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи в розмірі 5-ти мінімальних заробітних плат (з врахуванням неповно нарахованої йому у вказаній період щорічної допомоги в сумі 120 грн) в розмірі 3 720 (три тисячі сімсот двадцять) грн (а.с. 60-62, 107).

17 лютого 2010 року на виконання зазначеної постанови Краматорським міським судом Донецької області видано виконавчий лист № 2а-41/2010 (а.с. 37, 78).

19 березня 2010 року головним державним виконавцем відділу ДВС Краматорського МУЮ на підставі заяви ОСОБА_1 була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження № 18108457 на виконання виконавчого листа № 2а-41/2010, виданого Краматорським міським судом Донецької області 17 лютого 2010 року та постановлено боржнику добровільно виконати рішення суду у семиденний строк (а.с. 39, 79-80).

Судом встановлено, що протягом 2010 2021 років дане виконавче провадження постановами державних виконавцем неодноразово закривалось, виконавчий лист повертався без виконання, але судовими рішення ці постанови були скасовані і згодом виконавче провадження поновлювалось (відновлювалось) (а.с. а.с. 40-53, 81-99); останній раз постанова про відновлення виконавчого провадження № 18108457 була прийнята 26 січня 2021 року та направлена на адресу позивача (а.с. 51-53, 91-93).

1 лютого 2021 року на адресу позивача була направлена вимога № 18.13-8341/11 про виконання рішення Краматорського міського суду № 2а-41/2010 щодо перерахування та виплати ОСОБА_1 щорічної разової допомоги до 5 травня за 2010 рік (а.с. 54, 95).

Листом від 16 лютого 2021 року (вих. № 29-01-14/1543) позивач повідомив відповідача про те, що до повноважень управління не належать функції нараховування та визначення розміру щорічної грошової соціальної допомоги до 5 травня, що виконати постанову відносно виплати ОСОБА_1 щорічної разової допомоги до 5 травня за 2010 рік неможливо у зв`язку із відсутністю кошторисних призначень на зазначені цілі (виконання рішень суду) та до врегулювання цього питання на законодавчому рівні (а.с. 54-56, 96-98).

16 лютого 2021 року в межах ВП № 18108457 заступником начальника відділу Краматорський міський відділ ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Василенком В.О. прийнято постанову про накладення штрафу на Управління соціального захисту населення Краматорської міської ради в розмірі 5 100,00 грн та зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом десяти днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення (а.с. 57, 99).

22 березня 2021 року в межах ВП № 18108457 заступником начальника відділу Краматорський міський відділ ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Василенком В.О. прийнято постанову про накладення штрафу на Управління соціального захисту населення Краматорської міської ради в розмірі 10 200,00 грн та зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом десяти днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення (а.с. 58).

Не погодившись з постановою про накладення штрафу від 22 березня 2021 року в розмірі 10 200,00 грн позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до ст. 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів від 2 червня 2016 року № 1402-VII судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Частиною 1 ст. 255 КАС України також встановлено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно ст. 1 Закону України Про виконавче провадження від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України Про виконавче провадження, Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Згідно з п.п. 1 та 16 ч. 3 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Статтею 26 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (частина п`ята), за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною) (частина шоста).

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону № 1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (ч. 2 ст. 63 Закону № 1404-VIII).

Частинами 1 та 2 ст. 75 Закону № 1404-VIII визначено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду.

З вищевикладеного слідує, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

Суд зазначає, що виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання рішення суду не може бути поставлено у залежність від наявності певних умов.

Постанова Краматорського міського суду Донецької області від 5 лютого 2010 року у справі № 2а41/2010 є безумовною та не містить жодних умов її виконання, будь то виділення необхідних коштів відповідачу тощо.

Крім цього суд вважає за необхідне зазначити, що з наданого Управлінням соціального захисту населення Краматорської міської ради на адресу відповідача листа від 16 лютого 2021 року (вих. № 29-01-14/1543) вбачається, що в обґрунтування неможливості виконати рішення суду у повному обсязі позивач посилається на бюджетні призначення на 2010 - 2021 роки, в яких відсутні кошти на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду. При цьому управлінням не надано жодних доказів в підтвердження відсутності таких коштів, також не зазначено про заходи, що вживалися для вирішення питання про виділення коштів та внесення відповідних змін до кошторису.

Крім цього суд зазначає, що державним виконавцем виконавче провадження щодо примусового виконання постанови Краматорського міського суду від 5 лютого 2010 року було відкрито ще у березні 2010 року, отже постанова суду не виконується позивачем протягом 11 років, у зв`язку із чим такі дії, на переконання суду, порушують права ОСОБА_1 на соціальні гарантії, які затверджені Конституцією України.

Згідно з ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Тобто, судове рішення, яке набрало законної сили і є обов`язковим до виконання, має бути виконане Управлінням соціального захисту населення Краматорської міської ради.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 1 т. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішеннях ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року по справі "Brumarescu v. Romania" та від 24 липня 2003 року по справі "Рябих проти Росії" судом зазначено, що одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Так, у справі "Серінг проти Сполученого Королівства" від 7 липня 1989 року Європейський суд визначив, що Конвенція як правовий акт, що забезпечує захист прав людини, передбачає, що її гарантії мають бути реальними та ефективними. Будь-яке тлумачення прав та свобод, що гарантуються, має відповідати загальним рисам Конвенції, мета якої забезпечення і розвиток ідеалів і цінностей демократичного суспільства. Таким чином, на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст.6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997 року вказав, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Європейський суд з прав людини у рішенні Юрій Миколайович Іванов проти Українина голосив на тому, що право на суд, захищене ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у стягувача можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (Піалопулос та інші проти Греції, Юрій Миколайович Іванов проти України, Горнсбі проти Греції).

Варто також зауважити, що у справах Шмалько проти України, Іммобільяре Саффі проти Італії ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (до прикладу справа Сук проти України).

Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Зазначені висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 750/9782/16-а.

Аналізуючи зазначені вище норми чинного законодавства та встановивши фактичні обставини справи, суд робить висновок, що держаному виконавцю для реалізації виконання належних повноважень при примусовому виконанні відповідного, в даному разі, рішення суду, надано право за невиконання його ж постанов про примусове виконання рішень суду накладати відповідні штрафи на боржника, у порядку та розмірі визначеному Законом № 1404-VIII. За таких умов, дії відповідача стосовно прийняття оскаржуваної постанови про накладення на позивача штрафу узгоджуються із приписами норм Закону № 1404-VIII та визнаються судом як правомірні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач довів належними та достатніми доказами правомірність спірної постанови, отже, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 р. у справі № 200/3826/21 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 р. у справі № 200/3826/21 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 28 вересня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді І.Д. Компанієць

Г.М. Міронова