Справа № 280/1705/21
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2021-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 вересня 2021 року м. Дніпросправа № 280/1705/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Ясенової Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року (суддя Артоуз О.О., повний текст рішення складений 02.07.2021) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Держави України в особі Офісу Генерального прокурора

про стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 у березні 2021 року звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Держави України в особі Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану положеннями пункту 26 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, у вигляді неотриманої частини заробітної плати за період з 01.07.2015 по 24.12.2019 у сумі 1431948 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури з 01 грудня 2006 року по 24 грудня 2019 року.

Наказом Генерального прокурора № 2084ц від 21.12.2019 ОСОБА_1 звільнено з 24.12.2019 з посади заступника начальника першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному проваджені та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

ОСОБА_1 вважає, що за час роботи в органах прокуратури останньому не була виплачена заробітна плата у повному обсязі. За період з 01 липня 2015 року по 24 грудня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 1431948,00 грн., яка підлягає стягненню, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014, який набрав чинності 15 липня 2015 року.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за: вислугу років; виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року 12 мінімальних заробітних плат.

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом:

1) прокурора регіональної прокуратури 1,2;

2) прокурора Генеральної прокуратури України 1,3.

Згідно з частиною 8 тієї ж статті фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06.12.2016 частину 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» викладено в такій редакції: «Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».

Разом з цим частиною 2 статті 8 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

Статтею 13 зазначеного Закону визначено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Відповідно до частин 1-2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах (частина 1 статті 51 Бюджетного кодексу України).

Статтею 89 Закону України «Про прокуратуру» визначено засади фінансування прокуратури.

За приписами вказаної статті фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Статтею 90 Закону України «Про прокуратуру» врегульовано порядок фінансування прокуратури. Так, фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено, що норми і положення, зокрема, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31.12.2012 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

З наведених положень законодавства суд доходить висновку, що Офіс Генерального прокурора не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Також суд зазначає, що рішення щодо неконституційності пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» Конституційним Судом України не приймалися, а тому вказані положення чинні і підлягали застосуванню.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

ОСОБА_1 вважає, що у зв`язку з визнанням закону, на підставі якого нараховувалась заробітна плата протягом 2015-2019 років неконституційним, останній не отримав частину належної йому заробітної плати, що є матеріальною шкодою і має бути відшкодовано державою.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що частиною 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України визначено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічна за змістом норма міститься у статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» .

Таким чином суд апеляційної інстанції доходить висновку, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування втратили чинність саме з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 26 березня 2020 року.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин положення зазначеної норми були чинними та підлягали застосуванню відповідачем.

Частиною 3 статті 152 Конституції України встановлено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Буквальне тлумачення змісту статті 152 Конституції України дає можливість стверджувати, що наведена норма права визначає право особи на відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними. Проте ця ж норма прямо визначає, що таке відшкодування здійснюється державою у встановленому законом порядку.

Таким чином, саме закон має визначати порядок відшкодування шкоди.

Загальні підстави відшкодування шкоди визначені главою 82 Цивільного кодексу України.

Також в Україні прийнято низку законів, якими врегульовано питання відповідальності держави перед особою, зокрема: Закон України «Про правовий режим територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», Закон України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Проаналізувавши вищенаведені законодавчі акти, доходжу висновку, що законодавець заклав алгоритм захисту майнових прав у вигляді відшкодування шкоди, насамперед, незахищених верств населення, а також осіб, які постраждали внаслідок незаконних рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади або органу місцевого самоврядування.

Натомість статтею 7 Закону України «Про прокуратуру» прямо визначено, що єдність системи прокуратури України забезпечується фінансуванням прокуратури виключно з Державного бюджету України. При цьому названий Закон не визначає процедуру відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними.

Таким чином, при нарахуванні та виплаті прокурорам заробітної плати з обмеженнями, визначеними законом про бюджет, відповідач діяв в межах законодавства, чинного на час спірних правовідносин, та був позбавлений можливості розсуду щодо меж його застосування, тобто спірні дії та рішення відповідача не можуть розглядатися, як незаконні, а тому відсутні й підстави для вирішення питання про відшкодування шкоди.

Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року в адміністративній справі № 280/1705/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з 29 вересня 2021 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 29 вересня 2021 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров

суддя Т.І. Ясенова