Справа № 140/16414/20
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2021-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 140/16414/20 пров. № А/857/8754/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Довгополова О.М.,

Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Петрунів В.І.,

представника позивача Петрук Ю.Ю.,

представника відповідача Самойленка С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Державної установи «Ковельська виховна колонія» на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року (прийняте у м. Луцьку суддею Денисюком Р.С.; складене у повному обсязі 12 квітня 2021 року) в адміністративній справі № 140/16414/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Ковельська виховна колонія» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2029 року ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив:

- визнати протиправним і скасувати пункт 1 наказу Державної установи «Ковельська виховна колонія» (далі - ДУ «Ковельська виховна колонія», Установа) № 75/ОС-20 від 21 жовтня 2020 року;

- поновити його на посаді інспектора (з фізкультурно-спортивної роботи) відділу соціально-виховної та психологічної роботи ДУ «Ковельська виховна колонія» з 03 листопада 2020 року;

- стягнути з ДУ «Ковельська виховна колонія» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що при його звільненні з роботи відповідач порушив вимоги частин першої - третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та статті 87 Закону України «Про державну службу», оскільки йому не було запропоновано іншу роботу в межах цієї установи чи в інших органах. Також вважає, що ДУ «Ковельська виховна колонія» було порушено вимоги статті 68 Закону України «Про національну поліцію», якою визначено, що поліцейський, посада якого скорочується за його згодою може бути призначений в будь-якому органі поліції з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я та інших вимог.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року позов задоволено.

Визнано протиправним і скасовано пункт 1 наказу ДУ «Ковельська виховна колонія» від 21.10.2020 № 75/ОС-20 «З особового складу тривалого строку зберігання», в частині звільнення майора внутрішньої служби ОСОБА_1 , інспектора (з фізкультурно-спор-тивної роботи) відділу соціально-виховної та психологічної роботи установи 03.11.2020.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора (з фізкультурно-спортивної роботи) відділу соціально-виховної та психологічної роботи ДУ «Ковельська виховна колонія» з 04.11.2020.

Стягнуто з ДУ «Ковельська виховна колонія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 60 873,88 грн.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення грошового забезпечення в межах стягнення за один місяць в розмірі 12 544,95 грн допущене до негайного виконання.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржила ДУ «Ковельська виховна колонія», яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивача було звільнено з посади у зв`язку з ліквідацією як Установи, так і посади, на якій проходив службу позивач, а також відділу в структурі відповідача, в якому зазначена посада перебувала. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач не міг бути переведений на посаду молодшого начальницького складу, з огляду на те, що при скороченні штатів особи середнього, старшого і вищого начальницького складу можуть переміщатись з вищих посад на нижчі, позаяк норми Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (далі - Положення № 114) не поширюються на особовий склад Державної кримінально-виконавчої служби України. Щодо відсутності пропозицій на зайняття вакантних посад зі сторони роботодавця зазначає, що покликання апелянта та суду першої інстанції ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права на відсутність у відповідача, як безпосереднього роботодавця позивача, «переведення позивача на іншу посаду в органах ДКВС України».

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що рішення суду першої є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому покликається на те, що з урахуванням вимог статей 3, 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» відповідач міг вжити заходів щодо працевлаштування позивача в порядку переміщення на іншу посаду в структурі Департаменту з питань виконання покарань, з підстав, зазначених у статті 65 Закону України «Про національну поліцію» та з урахуванням вимог пункту 45 Положення № 114, а в питаннях, пов`язаних із гарантіями звільнення зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України, яка не врегульована спеціальним законодавством, доцільним є застосування нормативно-правового акту загального характеру, тобто Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). А формулювання «вивільнюваний працівник може бути призначений на іншу посаду» необхідно трактувати як надання згоди на призначення на посаду, якому має передувати ініціатива керівництва - його пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, позаяк сама особа не має можливості виявити ініціативу. Згода особи є за своєю суттю відповіддю на цю ініціативу, а її наслідком є призначення особи на посаду відповідно до узгодженої пропозиції. Також відповідач не довів того факту, що під час процедури звільнення ним проводилось порівняння кваліфікації працівників з метою залишення на посадах більш кваліфікованих, як і того що ним було перевірено факт наявності переважного права позивача на залишення на роботі, при тому, що кадрових комісій не створювалось, а питання відбору працівників вирішувалось начальником одноособово.

У ході апеляційного розгляду справи представник відповідача надав до суду додаткові пояснення, у яких вказав, що будь-яких кваліфікаційних вимог до осіб, які були залишені в Установі, не розроблялось і не затверджувалось. Стосовно надання переваг при вирішенні питання про залишення працівників в Установі, то такі здійснювались за внутрішнім переконанням начальника Установи; на підтвердження наявності у осіб, які були залишені в Установі, перед позивачем, представник надав порівняльну характеристику позивача і вказаних осіб щодо спеціального звання, вислуги років, посади, яку особа займала до звільнення, а також щодо посади, на якій вказані особи були залишені. Також Установа, як безпосередній роботодавець позивача, жодних вказівок щодо переведення звільнюваних працівників на інші посади в органах Державної кримінально-виконавчої служби України не отримувала, лише Західне міжрегіональне управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції України (далі також - Західне міжрегіональне управління; ЗУ МЮ) скеровувало в Установу перелік вакантних посад в державних установах Західного регіонального управління для доведення до відома особового складу, яка була доведена до особового складу, на підтвердження чого до суду надано витяг із протоколу № 40 оперативної наради працівників відділу соціально-виховної та психологічної роботи при начальнику ДУ «Ковельська виховна колонія» від 05 жовтня 2020 року; проте позивач не подавав рапорт про переведення його на зазначені посади в інших установах виконання покарань ЗМУ МЮ.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги з аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити. Представник позивача, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 01.07.2003 був прийнятий на службу в органи Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до наказу Ковельської виховної колонії № 44 о/с від 01.07.2003 (а.с. 13 - 14).

На виконання наказу Міністерства юстиції України від 13.07.2020 № 2398/5 «Про оптимізацію діяльності установ виконання покарань», наказом № 2465/к Міністерства юстиції України від 10.08.2020 затверджено структуру Державної установи «Ковельська виховна колонія», затверджено новий штат ДУ «Ковельська виховна колонія» (а.с. 91-100).

02.09.2020 ОСОБА_1 підписав повідомлення про заплановане вивільнення із займаної посади через два місяці після ознайомлення з повідомленням згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України та статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів). Підстава: у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників ДУ «Ковельська виховна колонія» відповідно до наказу № 2465/к від 10.08.2020 ( а.с. 10).

Пунктом 1 наказу ДУ «Ковельська виховна колонія» № 75/ОС-20 від 21.10.2020 майора внутрішньої служби ОСОБА_1 , інспектора (з фізкультурно-спортивної роботи) відділу соціально-виховної та психологічної роботи звільнено з 03.11.2020 за підпунктом 4 пункту 1 статті 77 Закону України „Про Національну поліцію" (у зв`язку з скороченням штатів).

На день звільнення вислуга років позивача становила в календарному обчисленні: 18 років 10 місяців 13 днів, у пільговому обчисленні: 24 роки 07 місяців 22 дні (а.с. 11).

Вважаючи, що його було неправомірно звільнено з публічної служби, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що при звільненні позивачу не було запропоновано всіх вакантних посад, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, що свідчить про неналежне виконання відповідачем обов`язку, визначеного у частині другій статті 40, частині третій статті 49-2 КЗпП України, статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» та як наслідок порушення порядку звільнення позивача з посади, та не доведено тієї обставини, що при звільненні позивача, належно оцінювались переважне право позивача на залишенні на роботі в порівнянні з іншими працівниками, з врахуванням стажу роботи, кваліфікації.

При цьому суд зазначив, що відповідач не запропонував ОСОБА_1 будь-яких вакантних посад, що були наявними в новому штаті установи, виходячи з його досвіду роботи, кваліфікації, тощо, хоча така можливість в роботодавця була, як і не пропонувались посади, зазначені в листі Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України № 10/5/32, в якому було перераховано список вакантних посад, всього 25 одиниць, станом на 25.09.2020 середнього і старшого начальницького складу по цьому округу. Також відповідач не долучив жодних документів про те, за якими критеріями керівництвом пропонувались вакантні посади працівникам та, що враховувалося при залишенні працівників на роботі.

Таким чином пункт 1 наказу Державної установи «Ковельська виховна колонія» Міністерства юстиції України № 75/ОС-20 від 21.10.2020, в частині звільнення майора внутрішньої служби ОСОБА_1 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відтак, ОСОБА_1 необхідно поновити на попередньо займаній посаді і стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з таких підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 № 2713-IV (далі - Закон № 2713-IV).

За приписами частини першої статті 6 Закону № 2713-IV Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Частиною п`ятою статті 23 Закону № 2713-IV передбачено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 5 частини десятої статті 62 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580VIII) поліцейський у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою статті 68 Закону № 580-VIII у разі здійснення реорганізації, унаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

Пунктом 4 частини першої статті 77 Закону № 580VIII встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

За змістом статті 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як встановлено судом, спірні правовідносини виникли у зв`язку зі звільненням позивача з органу кримінально-виконавчої служби, до умов проходження якої застосовується Закон № 580-VIII.

Цим Законом передбачено, що гарантії захисту від незаконного звільнення розповсюджуються на поліцейських та полягають у тому, що в разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів, звільненню підлягають не всі поліцейські, а лише ті, посади яких скорочені.

За змістом частин першої та другої статті 68 Закону № 580-VIII в разі скорочення штатів поліцейському, посада якого скорочується, повинно бути запропоновано іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції; при цьому враховуються досвід роботи, освіта, ставлення до виконання службових обов`язків тощо.

Як встановлено судом першої інстанції, попередивши позивача про скорочення штатів, відповідач пропозиції іншої посади в Установі позивачу не зробив.

Досліджуючи вказану обставину, колегія суддів враховує при цьому пояснення представника відповідача, відповідно до якого при залишенні на посаді певних осіб начальницького складу установи, які міг займати позивач, та звільнення зі служби шляхом скорочення позивача переважне право на залишення на роботі надавалось працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці; з тривалим безперервним стажем роботи на цьому підприємстві, в установі, організації; яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; організаційно-управлінські можливості та досвід перебування на керівних посадах до цього, враховуючи, що особи, займаючи зазначені посади старших інспекторів групи охорони, матимуть у своєму прямому підпорядкуванні молодших інспекторів.

Враховуючи зазначене, на підставі відповідних рапортів було перепризначено (переведено) 4 особи:

- підполковник внутрішньої служби ОСОБА_2 - перебував на посаді заступника начальника виховної колонії із соціально-виховної та психологічної роботи-начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи; за період служби в установі перебував на посаді чергового помічника начальника виховної колонії з 13.01.2011 по 10.08.2012. Календарна вислуга років на час призначення за новим штатом (01.10.2020) - 22 роки 01 місяць. За час перебування на попередній посаді у прямому підпорядкуванні перебувало 10 осіб. Також його кандидатура була подана на голову комісії відповідальних за оптимізацію шляхом консервації ДУ «Ковельська виховна колонія», як представник від керівництва установи. Відповідний склад комісії затверджений наказом ЗМУ МЮ від 14.12.2020 № 5к/ОД-ЗМУ МЮ-233; рапорт про призначення на посаду старшого інспектора групи охорони поданий 28.09.2020;

- майор внутрішньої служби ОСОБА_3 , який перебував на посаді старшого вихователя-начальника відділення соціально-психологічної служби, також за період служби в установі перебував на посаді інспектора з мобілізаційної роботи та цивільної оборони виховної колонії з 05.06.2002 по 08.04.2009. Календарна вислуга років на час призначення за новим штатом (01.11.2020) - 19 років 10 місяців. За час перебування на попередній посаді у прямому підпорядкуванні перебувало 3 особи. Також вказана кандидатура була подана на члена комісії відповідальних за оптимізацію шляхом консервації ДУ «Ковельська виховна колонія», як такого, що виконував обов`язки уповноваженої особи з питань запобігання та виявлення корупції в установі. Відповідний склад комісії затверджений наказом ЗМУ МЮ 14.12.2020 № 5к/ОД-ЗМУ МЮ-233; рапорт про призначення на посаду старшого інспектора групи охорони поданий 23.09.2020;

- майор внутрішньої служби ОСОБА_4 , який перебував на посаді помічника начальника виховної колонії (з питань залучення засуджених до праці та трудової адаптації). Календарна вислуга років на час призначення за новим штатом (01.11.2020) - 09 років 00 місяців. За час перебування на попередній посаді у прямому підпорядкуванні перебувало 5 осіб. Також вказана особа на час призначення за новим штатом і на цей час є головою комісії з ліквідації ДП «Державне підприємство Ковельської виховної колонії управління ДДУПВП у Волинській області», під звітом якого перебувають матеріальні основні засоби та виробниче устаткування загальною балансовою вартістю 3 641 000,00 грн, що підтверджується наказом Державної пенітенціарної служби України від 12.11.2018 № 25/ОД-18 «Про персональний склад комісії з ліквідації ДП «Підприємство Ковельської виховної колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Волинській області», відтак передавати це майно під звіт іншій особі було недоцільним; рапорт про призначення на посаду старшого інспектора групи охорони поданий 23.09.2020;

- старший лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_5 , який перебував на посаді інспектора (з пожежної профілактики) відділу режиму і охорони, також за попередній період служби в установі перебував на посаді молодшого інспектора та інспектора відділу режиму і охорони. Календарна вислуга років на час призначення за новим штатом (01.11.2020) - 21 рік 06 місяців. За час перебування на попередній посаді у прямому підпорядкуванні перебувало 66 осіб; рапорт про призначення на посаду старшого інспектора групи охорони поданий 16.09.2020.

Що стосується особи позивача, то майор внутрішньої служби ОСОБА_1 , який перебував на посаді інспектора (з фізкультурно-спортивної роботи) відділу соціально-виховної та психологічної роботи, також за період служби в органах ДКВС України перебував на посадах молодшого інспектора відділу режиму і охорони та вихователя відділу соціально-виховної та психологічної роботи виховної колонії з 01.07.2003 по 18.11.2009. З 18.11.2009 по 31.07.2019 - проходив службу на різних інспекторських посадах в відділах кримінально-виконавчої інспекції та центру пробації. З 01.08.2019 року прийнятий на посаду інспектора (з фізкультурно-спортивної роботи) відділу соціально-виховної та психологічної роботи ДУ «Ковельська виховна колонія». Календарна вислуга років на час звільнення з установи (03.11.2020) - 18 років 10 місяців. За час перебування на попередніх посадах у прямому підпорядкуванні жодного працівника ніколи не мав. Додаткові обов`язки та навантаження під час проходження служби на нього не покладались.

Крім того, встановлено, що майор внутрішньої служби ОСОБА_4 займав в Установі посаду, яка відповідає цивільній посаді «завідувача виробництва», що також відповідає специфіці посади, на якій вказана особа була залишена.

Враховуючи зазначене, зокрема, вислугу років, спеціальні звання, займані посади та посади, на які ці особи були перепризначені (зокрема, їх специфіку), колегія суддів погоджується з доводами апелянта в тому, що зазначені особи мали переважне перед позивачем право на залишення на вказаних посадах.

Крім того, встановлено, що 28.09.2020 на адресу Установи надійшов лист № 10/5/32 (а. с. 223 - 224) від Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, в якому було перераховано список вакантних посад станом на 25.09.2020 середнього і старшого начальницького складу по цьому округу; всього - 25 вакантних посад. Було повідомлено про можливість переведення для подальшого проходження служби до інших установ

Зміст цього листа було доведено, зокрема до позивача, під час оперативної наради працівників відділу соціально-виховної та психологічної роботи при начальнику ДУ «Ковельська виховна колонія», на підтвердження чого представником відповідача було долучено копію витягу із протоколу вказаної оперативної наради № 40 від 05 жовтня 2020 р.

Зважаючи на викладене та те, що позивач протягом двох місяців після ознайомлення можливим наступним попередженням про вивільнення із займаної посади їх скороченням штатів, бажання проходити службу в органах ДКВС України позивач не виявив, не подавав рапорта про переведення його на зазначені посади в ДУ «Ковельська виховна колонія» та інших установах виконання покарань ЗМУ МЮ та інші посади, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що позивач у спірних правовідносинах діяв правомірно, у межах своїх повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів апеляційного суду також враховує, що ДУ «Ковельська виховна колонія» є роботодавцем позивача, є самостійною юридичною особою, що позов заявлений саме до цього відповідача, а не до ЗМУ МЮ, ДКВС України, МЮ України тощо.

При цьому колегія суддів враховує надані сторонами докази, в т.ч. й те, що представник позивача не заявив про недопустимість певних доказів, наданих представником відповідача.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної установи «Ковельська виховна колонія» задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року в адміністративній справі № 140/16414/20 скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи «Ковельська виховна колонія» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький
Постанова складена у повному обсязі 27 вересня 2021 року.