Справа № 300/518/21
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/518/21 пров. № А/857/11821/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Ніколіна В.В., Пліша М.А.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року (головуючий суддя: Микитюк Р.В., місце ухвалення - м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої суми одноразової допомоги,

встановив:

ОСОБА_1 , 16.02.2021, звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним неврахування Військовою частиною НОМЕР_1 в розрахунок одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби щомісячної додаткової грошової допомоги;

- стягнути з відповідача на користь позивача недоплаченої суми одноразової грошової допомоги в розмірі 35428,20 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 за № 44.

Обґрунтовує позов тим, що на момент виключення зі списків особового складу відповідачем не було виплачено у повному обсязі грошову допомогу при звільненні, передбачену статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Така допомога позивачу нараховувалась без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 за № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій». Крім того, вважає, що відповідач зобов`язаний провести виплату з компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 15.01.2004 за № 44.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправним неврахування Військовою частиною НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України в розрахунок одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби щомісячної додаткової грошової допомоги. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України недоплачену суму одноразової грошової допомоги в розмірі 35428 (тридцять п`ять тисяч чотириста двадцять вісім) гривень 20 копійок із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 за № 44. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 частину витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить скасувати судове рішення та постановити нове, яким в позові відмовити повністю.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт вказує, що щомісячна додаткова грошова допомога, встановлена постановою КМУ № 889, не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується й виплачується одноразова грошова допомога на підставі пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII. Ця винагорода має окремий, особливий і разовий вираз виплати, позаяк виплачується тільки тим категоріям військовослужбовців, перелік яких наведений у цій постанові, і тоді, коли у фонді грошового забезпечення наявні (передбачені) кошти для її виплати. Крім цього, щомісячна додаткова грошова допомога має тимчасовий характер, незважаючи на її виплату щомісяця, залежить від певних умов та порядку, а отже не включається до складу одноразової допомоги при звільненні з військової служби.

Також, не погоджується з сумою витрат на правничу допомогу, які стягнуто з відповідача, оскільки справа розглядалася за правилами спрощеного провадження, а позивач міг скористатися безоплатною правничою допомогою, а не оплачувати витрати на правничу допомогу.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з таких мотивів.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України на посаді начальника речової служби тилу Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального Управління Національної гвардії України.

Наказом командувача Національної гвардії України від 07.07.2017 за № 92 о/с (по особовому складу) позивач звільнений з військової служби відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я.

Згідно витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.07.2017 за № 178 (по стройовій частині) ОСОБА_1 виключений із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення. Календарна вислуга років ОСОБА_1 на момент звільнення становить 15 років (а. с. 9).

При звільненні позивача з військової служби, відповідачем нараховано і виплачено одноразову грошову допомогу, однак при її обчисленні не враховано щомісячну додаткову грошову винагороду, яка в місяць, взятий для обрахунку одноразової грошової допомоги становила 4723,88 грн., що, в свою чергу, призвело до недонарахування та недоплати одноразової грошової допомоги в розмірі 35428,20 грн.

Вважаючи такі дії відповідача, щодо нарахування та виплати грошової допомоги при звільненні без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди неправомірними, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що щомісячна додаткова грошова винагорода позивача, передбачена Постановою № 889, становила 4723,88 грн, але її не було включено до розміру грошового забезпечення з якого обчислено позивачу одноразову грошову допомогу під час звільнення з військової служби, а оскільки перед звільненням ОСОБА_1 додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889, у розмірі 4723,88 грн, нараховувалась і виплачувалась щомісяця, що підтверджується довідкою від 22.01.2020 за № 1/2-12/2, то підстави вважати таку винагороду одноразовим видом додаткового забезпечення відсутні.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України № 2232-XII від 25.03.1992 «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 2232-XII, порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ст. 40 Закону № 2232-XII, гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України № 2011-ХІІ від 20.12.1991 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закон № 2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 2 ст. 9 Закон № 2011-ХІІ встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Отже, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закон № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Підпунктом 2 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що з-поміж іншого, щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Конституційний Суд України у рішенні від 17.03.2004 № 7-рп/2004 (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів) вказав, що визначений законами України відповідно до положень статті 17 Конституції України комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, зумовлений не їх непрацездатністю або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов`язків, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, певним обмеженням конституційних прав і свобод, у тому числі і права заробляти матеріальні блага для забезпечення собі і своїй сім`ї рівня життя, вищого за прожитковий мінімум. Тобто соціальні гарантії військовослужбовців та працівників правоохоронних органів випливають з характеру покладених на них службових обов`язків у зв`язку з виконанням ними державних функцій.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що, наказом командувача Національної гвардії України від 07.07.2017 за № 92 о/с (по особовому складу), позивача звільнено з військової служби відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я.

Однак, при звільненні позивача з військової служби, відповідачем нараховано і виплачено одноразову грошову допомогу, але при її обчисленні не враховано щомісячну додаткову грошову винагороду, яка в місяць, взятий для обрахунку одноразової грошової допомоги, становила 4723,88 грн., що в свою чергу, призвело до недонарахування та недоплати одноразової грошової допомоги.

За змістом Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом МВС України № 73 від 02.02.2016 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виданої на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010, додаткові винагороди не включаються до складу грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби.

Разом з тим, під час застосування норм вказаної Інструкції, як спеціального нормативно-правового акту, що визначає структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, суд апеляційної інстанції звертає увагу на пріоритетність законів над підзаконними актами та дискрецію держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Так, ч. 4 ст. 9 Закон № 2011-ХІІ, Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення, не віднесено до його компетенції, та можуть бути змінені лише законодавцем.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон № 2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.

Ознаки щомісячної додаткової грошової винагороди, визначені постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010, відповідають ознакам додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що для позивача як військовослужбовця Національної гвардії України за контрактом, спірна щомісячна додаткова грошова винагорода була одним із підвидів щомісячного додаткового грошового забезпечення, оскільки: виплачувалася щомісяця; мала фіксований розмір у відсотковому відношенні до місячного грошового забезпечення; складала істотну частину фактичного грошового забезпечення військовослужбовця.

Враховуючи вищенаведене, покликання апелянта на те, що щомісячна додаткова грошова допомога має тимчасовий характер, а отже не включається до складу одноразової допомоги при звільненні з військової служби, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними.

Крім цього, при вирішенні цієї справи, суд апеляційної інстанції враховує правову позицію, Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17, яка викладена у постанові від 06.02.2019, що нараховування і виплата позивачу щомісяця додаткової грошової винагороди, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010, не може вважатись одноразовим видом грошового забезпечення.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач протиправно не врахував ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову допомогу, в розрахунок одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні.

Натомість, суд апеляційної інстанції вважає, передчасним висновок суду першої інстанції, про задоволення позовної вимоги щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 недоплаченої суми одноразової грошової допомоги в розмірі 35428 грн 20 коп із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 за № 44.

Так, у спірних правовідносинах, судом апеляційної інстанції встановлено протиправність дій відповідача щодо неврахування ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової допомоги, в розрахунок одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі справа № 825/602/17 та від 22 серпня 2018 року у справі № 826/10548/17 зроблено висновок про дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень та неможливість суду втручатися у такі повноваження.

Так, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції зауважує, що розрахунок недоплаченої суми одноразової грошової допомоги є дискреційними повноваженнями суб`єкта владних повноважень, тобто, компетенцією відповідача як органу, в якому позивач працював і який виплачував йому грошове забезпечення та одноразову грошову допомогу при звільненні.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача недоплаченої суми одноразової грошової допомоги в розмірі 35428 грн 20 коп із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 за № 44 задоволенню не підлягає.

Крім цього, належним способом захисту порушених прав, за встановлений обставин, є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справах осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій», враховуючи раніше виплачені суми.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 недоплаченої суми одноразової грошової допомоги в розмірі 35428 грн 20 коп. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 за № 44 слід скасувати. Оскільки, суд, при задоволенні позову у цій частині, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України, є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про відмову у задоволенні позову у цій частині.

У решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права та процесуального права.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 3000 грн, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне заначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст. 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень законодавства, дає підстави суду апеляційної інстанції для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Крім цього, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що на підтвердження витрат на правничу допомогу подано, зокрема: договір про надання правової (правничої) допомоги від 08.12.2019 укладений між ОСОБА_1 та адвокатський бюро «Руслан Трофімов», акт здавання-приймання виконаної роботи № 2/04 від 02.04.2021 з описом наданої допомоги та розрахунком витраченого часу, квитанція про оплату правових послуг на суму 6000 грн.

Згідно акт здавання-приймання виконаної роботи № 2/04 від 02.04.2021, адвокатом надано наступні послуги з правої допомоги: первинна консультація, пошук та аналіз судової практики, підготовка та подання позовної заяви.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах цієї справи наявний належним чином складений договір про надання правової допомоги, оформлені та підписані документи, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та документи, які свідчать про оплату позивачем послуг адвоката, крім цього, враховуючи предмет спору, обсяг наданих послуг адвокатом, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України понесених витрат на правничу допомогу в сумі 3000 грн.

Керуючись ст. ст. 311, 316, 317, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у справі № 300/518/21 в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 недоплаченої суми одноразової грошової допомоги в розмірі 35428 грн 20 коп із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 за № 44, скасувати та прийняти у цій частині нову постанову, якою:

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справах осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій», враховуючи раніше виплачені суми.

У решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у справі № 300/518/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді В. В. Ніколін
М. А. Пліш