Справа № 420/10714/21
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2021-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцька Н.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.04.2021 року №119-21 про втрату ОСОБА_1 додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 та документувати його відповідним посвідченням.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

10.11.2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України (далі за текстом - ДМСУ) від 30.07.2015 р. №448-15 Позивачеві було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення оскаржено позивачем до суду. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15.11.2018 року по справі №815/2382/18, яка була залишена без змін Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2019, позовні вимоги було частково задоволено, а саме визнано неправомірним та скасовано Рішення ДМСУ від 30.07.2015 р. №448-15 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано ДМСУ повторно розглянути заяву Позивача від 10.11.2014 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За результатами судового оскарження відмови ДМСУ у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМСУ прийняло рішення про повторний розгляд заяви Позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМСУ від 13.05.2020 року №147-20 позивача було визнано особою, яка потребує додаткового захисту.

15.06.2021 року позивач отримав видане Голодним управлінням ДМСУ в Одеській області Повідомлення від 07.06.2021 року № 423 про втрату додаткового захисту, на підставі Рішення ДМСУ від 27.04.2021 року №119-21.

На доведення факту отримання Позивачем 15.06.2021 року Повідомлення №423 від 07.06.2021 р., Позивач надає копію вищезазначеного Повідомлення у якому на кожній сторінці є відмітка про дату отримання, що проставлялася у присутності співробітника Головного управління ДМСУ в Одеській області.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закон), статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Відповідач обґрунтовує втрату додаткового захисту позивачем фактом отримання ним притулку в іншій країні. Проте, вказане рішення було прийнято без урахування особливостей справи позивача та з порушенням норм процедурного права. Тому Рішення ДМСУ про втрату позивачем додаткового захисту є неправомірним та необґрунтованим.

По перше: відповідачем не було проаналізовано належним чином можливість Позивача користуватися наданим йому захистом.

По друге: існує ризик переслідувань, за ознаками його належності до соціальної групи - особи, яка ухиляється від несення військової служби.

По третє: відповідач допустив суттєве порушення вимог діючого законодавства щодо процедури розгляду звернень за захистом в Україні.

Процесуальні дії.

Ухвалою суду від 29.06.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку ст. 262 КАС України).

Відповідно ст.162 КАС України відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву.

06.08.2021 року за вх. № 43003/21 від Державної міграційної служби України (за підписом ОСОБА_2 ) надійшов відзив на адміністративний позов та копія матеріалів особової справи Альсахуд Салєх Набіль.

11.08.2021 року за вх. № 44119/21 від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

Відзив обґрунтовано наступним.

10.11.2014 ОСОБА_1 звернувся до ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС від 30.07.2015 № 448-15 особі було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку.

За результатами оскарження зазначеного рішення в судових інстанціях, ДМС прийнято рішення від 07.06.2019 № 56-19 щодо зобов`язання проведення повторного розгляду заяви позивача щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами детального вивчення та проведеного аналізу тверджень позивача, ГУ ДМС України в Одеській області було підготовлено рекомендаційну позицію щодо визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, яке підтримане рішенням ДМС від 13.05.2020 № 147-20.

Підставою для ініціювання процедури за ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року став лист Департаменту контррозвідки СБУ від 19.05.2020 № 2/3/3- 4046, що надійшов на адресу ДМС.

Відповідно до повідомленої інформації, позивач 06.11.2016 прибув на територію України з Німеччини з туристичною метою через пункт пропуску «Краківець» за паспортним документом серії Z02G3Р02Z2, на підставі короткострокової візи серії Y 02345725, оформленої Генеральним консульством України у м. Франкфурт-на-Майні (Німеччина).

З метою належної оцінки встановлених фактів, необхідних для прийняття остаточного законного рішення, ДМС було надіслано запит від 29.05.2020 №8.6-3896/2-20 до Генерального консульства України у Франкфурті - на- Майні (Німеччина).

За матеріалами, отриманими супровідним листом із зазначеної дипломатичної установи від 29.05.2020 № 61224/078-1510-20 підтверджується інформація, зазначена в клопотанні СБУ.

На території Німеччини позивач був документований посвідкою на проживання серії Y02GRJTJ8, виданому 14.02.2016 у м. Боркен (Німеччина) строком дії до 13.02.2019 та проїзним документом типу РТ серії Z02G3P0Z2, виданому 14.02.2016 управлінням з питань іноземців Боркенської районної адміністрації строком дії до 13.02.2019, в якому проставлено одноразову (1) візу до України типу С серії Y02345725, видану 21.10.2016 у м. Франкфурт (Німеччина) дійсну до 21.12.2016.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, 26.06.2020 ДМС було ініційовано відповідну процедуру з метою перевірки відомостей, зазначених в клопотанні Департаменту контррозвідки СБУ від 19.05.2020 та листі Генерального консульства України у Франкфурті-на-Майні (Німеччина) від 29.05.2020 з метою прийняття обґрунтованого рішення.

В рамках процедури, передбаченої пунктом 7.4 розділу 7 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС від 07.09.2011 № 649, із позивачем було проведено співбесіди від 23.07.2020 та від 13.10.2020, співбесіди записані на аудіо диски, що долучено до матеріалів особової справи позивача. До проведення співбесід за згодою позивача не долучався перекладач у зв`язку з вільним володінням російською мовою, зміст протоколів співбесід з української на російську мову було доведено до позивача співробітником ДМС, у нього не виникло зауважень стосовно змісту та повноти зафіксованих тверджень.

За результатами проведених процедурних заходів, детального вивчення матеріалів особової справи, наданих документів була підтверджена та деталізована інформація, зазначена в клопотанні Департаменту контррозвідки СБУ та листі Генерального консульства України у м. Франкфурт-на-Майні.

Вищезазначене вказує на доцільність прийняття рішення про втрату статусу особи, яка потребує додаткового захисту на території України за підставами, зазначеними у п. 5 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року через набуття міжнародного захисту на території третьої безпечної країни.

Отже, можливо дійти висновку, що виїзд позивача до Німеччини був здійснений добровільно, за власним бажанням та на досить тривалий час, причому позивач повністю усвідомлював наслідки цього виїзду.

У відповідності до листа МЗС стосовно актуальної безпекової ситуації на території Сирії зазначається, що станом на серпень 2018 року представниками органів державної влади Сирії контролюється приблизно 75 % території Сирії, у зв`язку з чим спостерігається стала тенденція до звільнення території Сирії від воєнізованих формувань, а також відновлення правової системи на територіях, що контролюються владою CAP. Водночас, відзначається, що на території провінції Дамаск, 95% якої контролюється органами державної влади Сирії, проживання є відносно безпечним (лист МЗС від 06.09.2018 № 71/ВКЗ/16-500-65252 долучається до матеріалів особової справи).

Водночас, у відповідності до листа МЗС з оглядом актуальної інформації на території Сирії станом на 06.05.2019 відзначається, що поточна безпекова ситуація у зоні, контрольованій урядовими військами (приблизно дві третини території країни включно зі столицею) характеризується відсутністю безпосередніх безпекових загроз для життя і здоров`я місцевих мешканців, наразі близько 65 % території Сирії, зокрема західна, південно-західна та центральна частина країни, у тому числі столичний регіон, повністю контролюється урядовими військами Б. Асада, внаслідок чого безпекова ситуація у вказаній зоні (провінції Ріф - Дамашк, Латакія, Тартус, Хомс, Дараа, Сувейда, а також частково - Алеппо та Хама) є задовільною та характеризується відсутністю безпосередніх безпекових загроз для життя і здоров`я місцевих мешканців (лист МЗС від 11.05.2019 № 71/КПП/14-500-384 долучається до матеріалів ОС заявника).

Оскільки, позивач добровільно виїхав до Німеччини та був документований посвідкою на проживання у зазначеній країні, рішення Державної міграційної служби України від 27.04.2021 № 147-20 про втрату додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

10.11.2014 ОСОБА_1 звернувся до ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС від 30.07.2015 № 448-15 особі відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку.

За результатами оскарження зазначеного рішення в судових інстанціях, ДМС прийнято рішення від 07.06.2019 № 56-19 щодо зобов`язання проведення повторного розгляду заяви позивача щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами детального вивчення та проведеного аналізу тверджень ОСОБА_1 , ГУ ДМС України в Одеській області підготовлено рекомендаційну позицію щодо визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, яке підтримане рішенням ДМС від 13.05.2020 № 147-20.

Підставою для ініціювання процедури за ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» став лист Департаменту контррозвідки СБУ від 19.05.2020 № 2/3/3- 4046, що надійшов на адресу ДМС.

Відповідно до супровідного листа ДСІОБГ ДМС про направлення матеріалів особової справи від 03.06.2020 № 8.5-1997/8-20, резолюції заступника начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної; інтеграції ГУДМС в Одеській області-начальника відділу по роботі з шукачами захисту Віталія ГОЛОТЕНКА від 26.06.2020 року стосовно перевірки обставин, зазначених у клопотанні Департаменту контррозвідки СБУ від 19.05.2020 № 2/3/3-4046, на підставі проведених співбесід з громадянином Сирії на установчі дані ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого було визнано особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до рішення ДМС від 13.05.2020 № 147-20, сформовано подання про втрату додаткового захисту від 19.03.2021 року, відповідно до пункту 5 частини 1 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, підпункту «в» пункту 7.2 розділу 7 «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавленця статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом МВС від 07.09.2011 № 649.

27.04.2021 року ДМС України прийнято рішення Державної міграційної служби України №119-21 про втрату ОСОБА_1 додаткового захисту, яке мотивовано наступним:

«...Громадянин Сирійської; Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 13.05.2020 № 147-20, відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону.

Процедуру втрати вказаною особою додаткового захисту ініційовано Головним управлінням на підставі листа Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС від 03.06.2020 № 8.5-1997/8-20, яким надіслано копії листів Департаменту контррозвідки Служби безпеки України від 19.05.2020 № 2/3/3-4046 про надання інформації щодо перевірки наявності обставин, за яких громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та Генерального консульства України у Франкфурті -на - Майні від 29.05.2020 № 61224/078-1510-20, яким надіслано копії документів, які стали підставою для оформлення туристичної візи зазначеній особі.

У вказаному листі Департаменту контррозвідки Служби безпеки України зазначається, що громадянин Сирії ОСОБА_1 06.11.2016 прибув на територію України з Німеччини через ПП «Краківець» за паспортним документом Z02G3P02Z2, на підставі короткострокової візи № Y02345725, оформленої ГКУ в Франкфурті-на-Майні (ФРН), дійсної з 21.10. 2016 по21.12.2016.

З метою уточнення фактів, вказаних у листі Департаменту контррозвідки Служби безпеки України, ДМС було направлено запит до Генерального консульства України у Франкфурті-на-Майні (ФРН) щодо надання копій документів, що стали підставою для отримання Альсахуд Салєх Набіль одноразової візи для в`їзду в Україну типу С №Y02345725.

За матеріалами, отриманими із закордонної дипломатичної установи встановлено, що на території Німеччини вказана особа була документована посвідкою на проживання № НОМЕР_1 , виданою 14.02.2016 у м. Боркен (Німеччина) зі строком дії до 13.02.2019 та проїзним документом № Z02G3P02Z2, виданим 14.02.2016 управлінням з питань іноземців Брокенської районної адміністрації зі строком дії до 13.02.2019, в якому оформлено одноразову візу для в`їзду в Україну типу С № Y02GRJTJ85, видану 21.10.2016 та дійсну до 21.12.2016.

Факт перетину вказаною особою державного кордону України 06.11.2016 у напрямку в`їзду в Україну підтверджується інформацією, отриманою з Інтегрованої міжвідомчої інформаційно - телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан).

В рамках процедури втрати додаткового захисту, відповідно до пп. о пункту 7.4 розділу VII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, Альсахуд Салєх Набіль листами Головного управління від 15.07.2020 № 5/1-262 та від 25.09.2020 № 5/1-397 надіслано повідомлення за місцем його реєстрації для можливого прийняття у зазначеній процедурі участі шляхом надання відповідних пояснень та матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення.

Під час співбесід 23.07.2020 (о/с, том 2, ст. 31-32) та 13.10.2020 (о/с, том 2, ст. 64-65) ОСОБА_1 підтвердив факт звернення за міжнародним захистом на території Німеччини, а в подальшому його отримання та документування посвідкою на проживання № НОМЕР_1 та проїзним документом № Z02G3P02Z2.

Також під час вказаних співбесід іноземець повідомив, що отримавши захист на території Німеччини мав можливість користуватися соціальним та матеріальним забезпеченням; не зазнавав неправомірних утисків, переслідувань, дискримінації; мав доступ до медичних послуг та можливість інтегруватися: вивчення мови, працевлаштування.

Отже, з огляду на те, що ОСОБА_1 отримав притулок у Німеччині, у ДМС є серйозні підстави вважати, що остання виконуватиме міжнародно-правові зобов`язання з дотримання його прав…».

07.06.2021 року направлено повідомлення про втрату додаткового захисту за № 423 щодо ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини першої, частини чотирнадцятої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пп. «а» пункту 7.7. Розділу VII Правил розгляду заяв та оформлення ( документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС від 07.09.2011, № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, Державна міграційна служба, України прийняла рішення про втрату додаткового захисту в зв`язку з отриманням притулку в іншій країні.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

Конституція України

Частина 2 статті 19. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Абзац п`ятий частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вказує, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У частині п`ятій статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2004 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

ВИСНОВКИ СУДУ.

Суд перевіряє дії відповідача на відповідність вимогам ч.2-3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У «Науковому висновку щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією», опублікованому на офіційному сайті Верховного Суду, зазначено, що «критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття».

Відповідно до ст. 6 Конвенції «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Конституція України (в редакції станом на 30.09.2016 року) містить статтю 124 «…Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.», яка визначає можливість судового захисту за наявності юридичного спору.

Юридичний спір в даній справі виник у зв`язку із винесенням відповідачем Рішенням про втрату додаткового захисту.

За результатами проведених процедурних заходів, детального вивчення матеріалів особової справи, наданих документів підтверджена та деталізована інформація, зазначена в клопотанні Департаменту контррозвідки СБУ та листі Генерального консульства України у м. Франкфурт-на-Майні.

Зокрема, було встановлено наступне.

Позивач, перебуваючи у процедурі набуття міжнародного захисту на території України до отримання остаточного рішення за результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з метою облаштування на постійне проживання в 2015 році нелегально перетнув державний кордон з країнами Європейського Союзу з метою подальшого потрапляння до Німеччини через територію Словаччини та Австрії (арк. 8 протоколу співбесіди від 23.07.2020), чим, зокрема, свідомо порушив законодавство України, що регулює порядок перетину державного кордону та показав явну незацікавленість в проходженні процедури набуття міжнародного захисту на території України, що дозволяє кваліфікувати заявника як мігранта, тобто особу, яка виїжджає за межі країни громадянської належності з метою поселення в іншому місці, пошуку пригод, сімейними або економічними мотивами тощо:

Після прибуття на територію Німеччини позивач звернувся до компетентних державних органів з метою проходження процедури набуття міжнародного захисту на території зазначеної країни (арк. 8 протоколу співбесіди від 23.07.2020), де приховав від компетентних органів влади факт тривалого проживання на території України та перебування у процедурі міжнародного захисту.

Зокрема визначено, що позивач перебував на території Німеччини протягом тривалого (більше року) періоду часу (арк. 8 протоколу співбесіди від 23.07.2020), він мав та добровільно скористався можливістю проходження процедури набуття міжнародного захисту (арк. 9 протоколу співбесіди від 23.07.2020). Наявність у Німеччині національного законодавства у сфері притулку та біженців і відповідних державних органів, що визначають статус біженця підтверджується за інформацією з відкритих джерел:

Про фактичну можливість прийняття позивача у якості шукача захисту на території Німеччини та надання йому доступу до процедури набуття міжнародного захисту додатково свідчать наступні елементи історії позивача:

позивач фактично проходив процедуру набуття міжнародного захисту в державній установі, що опікується проблематикою шукачів захисту на території Німеччини (арк. З протоколу співбесіди від 13.10.2020), мав доступ до всіх процедурних елементів, за результатами розгляду звернення позивача йому було надано документ, що підтверджує обставину набуття ним захисту (арк. 8-9 протоколу співбесіди від 23.07.2020; арк. 4 протоколу співбесіди від 13.10.2020). Зазначений документ позивач мав можливість продовжувати за встановленою процедурою кожні три роки (арк. 9 протоколу співбесіди від 23.07.2020).

Додатково, позивач був документований проїзним документом для виїзду за кордон, на підставі чого і було здійснено в`їзд до України у листопаді 2016 року (арк. 4 протоколу співбесіди від 13.10.2020);

позивач отримував належне сприяння та допомогу під час проходження процедури набуття міжнародного захисту на території Німеччини (арк. 10 протоколу співбесіди від 23.07.2020);

під час проходження процедури набуття міжнародного захисту на території Німеччини позивач не зазнавав жодних актів дискримінації або неправомірного ставлення (арк. 5 протоколу співбесіди від 13.10.2020).

Дотримання Німеччиною міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку в контексті розгляду звернення позивача про набуття міжнародного захисту підтверджується наступним:

після набуття позивачем міжнародного захисту на території Німеччини він мав та користувався можливістю соціального та матеріального забезпечення від німецької держави (арк. 8- 9 протоколу співбесіди від 23.07.2020; арк. 3 протоколу співбесіди від 13.10.2020);

позивач не зазнавав жодних неправомірних утисків або переслідувань на період проживання на території Німеччини (арк. 10 протоколу співбесіди від 23.07.2020), під час проведення опитування позивачем також не висловлені твердження, що б вказували на обставину виникнення у нього суттєвих проблем на території країни виїзду (арк. 2 протоколу співбесіди від 13.10.2020), він мав можливість безперешкодного подальшого проживання за вказаним документом на території Німеччини (арк. 4 протоколу співбесіди від 13.10.2020).

Виїзд з Німеччини до України було обумовлено не наявністю обґрунтованих загроз, а туристичною метою (арк. 10 протоколу співбесіди від 23.07.2020);

позивач мав можливість інтеграції до середовища країни прибуття, на що також вказує обставина доступу до проходження мовних курсів на території Німеччини (арк. 4 протоколу співбесіди від 13.10.2020);

позивач мав можливість доступу до отримання базових медичних послуг за документом, що ним було отримано на території Німеччини (арк. 4 протоколу співбесіди від 13.10.2020);

у позивача була можливість користування базовими правами, передбаченими для громадян Німеччини за документом, що було ним отримано за результатами проходження процедури набуття міжнародного захисту (арк. 4 протоколу співбесіди від 13.10.2020).

Німеччина також є стороною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року та ратифікувала Конвенцію проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання від 1984 року.

Також, Німеччина приєдналася та дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців від 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Слід зазначити, що для одного шукача захисту країна може бути безпечною, для іншого ні.

Щоб визначитися безпечна країна чи ні, слід аналізувати її відповідно до встановлених законом критеріїв.

У пункт 22, ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» третя безпечна країна визначається як така, в якій особа перебувала до прибуття в Україну (крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни), і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

дотримується міжнародних принципів щодо захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та щодо осіб, які потребують додаткового захисту.

має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок.

забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним.

погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Позивач під час співбесіди зазначив, що житло йому, було надано, кошти від держави Німеччини на життя він отримує, отже, всі умови для належного життя забезпечені.

Враховуючу, те що позивач добровільно виїхав до Німеччини та був документований посвідкою на проживання у зазначеній країні рішення ДМС України від 27.04.2021 р. № 147-20 про втрату додаткового захисту прийнято з урахуванням встановлених фактичних обставин та досліджених документів.

Щодо забезпечення ефективного захисту проти вислання, слід зазначити, що на період проходження заявником процедури набуття міжнародного захисту на території Німеччини діяла заборона стосовно примусової депортації шукачів захисту до Сирії.

З наявних в особовій справі матеріалів спостерігається, що на території Німеччини позивач був документований посвідкою на проживання серії Y02GRJTJ8, виданої на підставі абзацу 2 ст. 25 Акту про проживання на території Німеччини, проїзним документом серії Z02G3P0Z2. Зі слів позивача, зазначені документи було втрачено ним після повернення на територію України, жодних підтверджень з приводу звернення до компетентних правоохоронних структур з метою їх пошуку або до дипломатичних представництв Німеччини з метою їх поновлення до ДМС не надходило (арк. 10, 12 протоколу співбесіди від 23.07.2020).

З метою з`ясування закріпленого правового статусу позивача на території Німеччини, підстав та процедури отримання посвідки на проживання, можливостей для її продовження ДМС було надіслано запит від 15.10.2020 № 5100.5.1-10952/51.3-20 до Посольства ФРН в Україні.

За результатами опрацювання відповідних законодавчих положень можливо визначити, що посвідка на проживання на зазначених підставах надається особам, яких було визнано біженцями або особами, які потребують додаткового захисту на території Німеччини, що вказує на доцільність прийняття рішення про втрату статусу особи, яка потребує додаткового захисту на території України за підставами, зазначеними у п, 5 ч. 1 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року через набуття міжнародного захисту на території третьої безпечної країни.

Разом з тим, у спірних правовідносинах вбачається зловживання позивачем процедурою набуття міжнародного захисту на територію України свідчить обставина, за якої відсутня інформація щодо повідомлення ним німецьким компетентним органам про обставину перебування в процедурі розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України (арк. 9-10 протоколу співбесіди від 23.07.2020), після повернення на територію України та закінчення гранично дозволеного терміну легального перебування, позивач не залишив Україну у встановлені строки, продовжував у порушення норм українського законодавства нелегально проживати на території України (арк. 11 протоколу співбесіди від 23.07.2020).

До обставини ймовірної втрати посвідки на проживання на території Німеччини позивач не цікавився станом розгляду процедури про набуття міжнародного захисту в Україні (арк. 4 протоколу співбесіди від 13.10.2020), водночас, під час проведення процедури повторного розгляду заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України від 19.06.2019 позивач жодним чином не повідомляв про власний нелегальний виїзд до Німеччини, подальше набуття міжнародного захисту на території цієї країни та проходження процедури легалізації (арк. 10 протоколу співбесіди від 23.07.2020), що вказує на прийняту позивачем спробу приховання зазначеної обставини від компетентних органів на території України.

У відповідності до міжнародних звітів за країною походження позивача, спостерігаються позитивні тенденції щодо вирішення сирійського конфлікту, нейтралізації діяльності терористичних угруповань на території країни громадської належності особи, що вказує на позитивну динаміку вирішення конфлікту та наявність перспектив щодо подальшої стабілізації ситуації. Додатково, спостерігається, що рідне для позивача м. Дейр-ез-Зор (Сирія) було звільнено від екстремістських радикальних угруповань представниками органів державної влади Сирії ще в 2017 році.

Слід зазначити, що зазначене джерело є останнім на сьогоднішній день звітом УВКБ ООН стосовно розгляду заяв шукачів захисту, які залишили Сирію, відображає загальні тенденції в сирійському конфлікту за останній період часу.

Звіти, розміщені на мають значний за обсягом термін дії, характеризують ситуацію в динаміці та чинні до укладення наступного періодичного звіту.

У відповідності до інформаційного звіту УВКБ ООН стосовно ситуації на території Сирії спостерігаються позитивні тенденції щодо повернення біженців на територію країни, що стало можливим завдяки стабілізації соціально - політичної ситуації.

У відповідності до листа МЗС стосовно актуальної безпекової ситуації на території Сирії зазначається, що станом на серпень 2018 року представниками органів державної влади Сирії контролюється приблизно 75 % території Сирії, у зв`язку з чим спостерігається стала тенденція до звільнення території Сирії від воєнізованих формувань, а також відновлення правової системи на територіях, що контролюються владою CAP.

Водночас, відзначається, що на території провінції Дамаск, 95 % якої контролюється органами державної влади Сирії, проживання є відносно безпечним (лист МЗС від 06.09.2018 № 71/ВКЗ/16-500-65252 долучається до матеріалів особової справи).

У відповідності до листа МЗС з оглядом актуальної інформації на території Сирії станом на 06.05.2019 відзначається, що поточна безпекова ситуація у зоні, контрольованій урядовими військами (приблизно дві третини території країни включно зі столицею) характеризується відсутністю безпосередніх безпекових загроз для життя і здоров`я місцевих мешканців, наразі близько 65 % території Сирії, зокрема західна, південно-західна та центральна частина країни, у тому числі столичний регіон, повністю контролюється урядовими військами Б. Асада, внаслідок чого безпекова ситуація у вказаній зоні (провінції Ріф - Дамашк, Латакія , Тартус, Хомс, Дараа, Сувейда, а також частково - Алеппо та Хама) є задовільною та характеризується відсутністю безпосередніх безпекових загроз для життя і здоров`я місцевих мешканців (лист МЗС від 11.05.2019 № 71/КПП/14-500-384 долучається до матеріалів ОС заявника).

У відповідності до актуального звіту Європейського офісу з питань надання притулку (EASO) за вересень 2020 року стосовно ситуації на території Сирії спостерігається, що рівень невибіркового насилля на території провінції Тартус, м. Дамаск є настільки низьким, що практично не створює загрози застосування серйозної шкоди для осіб, які повертаються до зазначених регіонів.

Відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», статус біженця або додатковий захист втрачається у наступних випадках:

1. Статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за мелісами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем! або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Згідно з Положенням про припинення статусу біженця (Керівництво з їх застосування, УВКБ ООН, Женева, квітень 1999, яке тлумачить положення про припинення статусу біженця, для застосування підстави для припинення статусу біженця в контексті добровільного повернення та користування захистом країни громадянської належності, повинні мати місце такі умови:

добровільність виїзду;

наявність певної мотивації виїзду;

фактичне отримання захисту, зокрема безперешкодний в`їзд та безпечне перебування на території країни походження.

Отже, можливо дійти висновку, що виїзд позивача до Німеччини був здійснений добровільно, за власним бажанням та на досить тривалий час і позивач повністю усвідомлював наслідки цього виїзду.

Згідно визначення тлумачного словника «Усвідомлювати» - осягати розумом, сприймати свідомо, розуміти значення, сенс чого-небудь; осмислювати.

Відповідно п. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно зі статтею 4 Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивач не звільнений від обов`язку надавати докази.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 частиною другою статті 13 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

В свою чергу, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

«Для того чтобы считаться беженцем, лицо должно продемонстрировать свидетельства вполне обоснованных опасений стать жертвой преследований по одной из причин, указанных выше. Не имеет значения, возникает ли преследование по одной из этих причин или от сочетания двух или более причин. Часто проситель может не знать о причинах преследований. Как бы то ни было, это не его обязанность - анализировать свой случай до такой степени, чтобы подробно устанавливать причины (п.66)».

В свою чергу, судом встановлені елементи, які вказують на необґрунтованість доводів позивача в контексті набуття міжнародного захисту в Україні, зокрема, відповідно до зазначеної позивачем інформації:

- позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме, за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на час проживання на території країни попереднього постійного проживання;

- позивач ніколи не був членом жодних політичних, релігійних, громадських або військових організацій на території країни попереднього постійного проживання;

- позивач не здійснював політичну діяльність на території країни походження;

- позивач не займався активістською, громадською діяльністю, або протиправною діяльністю на території країни попереднього постійного проживання;

- позивач ніколи не був учасником міжрелігійних та/або міжетнічних конфліктів на території країни попереднього постійного проживання;

- позивач мав можливість вільного дотримання канонів обраного віросповідання, національність та віросповідання;

- позивач не зазнавав особливого дискримінаційного ставлення до себе під час проживання на території Сирії;

- ані у позивача, ані у його близьких родичів ніколи не виникало проблем з офіційною владою Сирії;

- по відношенню до позивача не висувались офіційні обвинувачення на території країни попереднього постійного проживання, позивач не притягався до кримінальної відповідальності, по відношенню до нього не застосовувались заходи адміністративного примусу на території країни походження, у позивача не виникало проблем з оформленням проїзного документа, що вказує на відсутність жодних проблем або конфліктів з владою Сирії, можливістю налагодження належних соціальних зв`язків на території країни походження;

- позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які б були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами.

В якості причини небажання власного повернення на територію країни попереднього постійного проживання позивач повідомляє про наявність збройного конфлікту та відсутність житла (будинок зруйнований).

Разом з цим, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження зазначених обставин.

Суд критично ставиться до доводів представника позивача про недостатню обізнаність, що перетин державного кордону буде становити порушення правил процедури звернення за захистом.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 12, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення підписано 29.09.2021 року у зв`язку із перебуванням судді у відпустці.

Альсахуд Салєх Набіль - адреса: АДРЕСА_1 , телефон: НОМЕР_2

Державна міграційна служба України, адреса: вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, , телефон: , , E-mail: infodmsu.gov.ua

Головуючий суддя Нінель ПОТОЦЬКА

.