Справа № 824/2291/15-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 р. м. Чернівці Справа № 824/2291/15-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лелюка О.П., за участю: секретаря судового засідання Миронець Н.Я., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Бойчука Б.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач просить суд визнати неправомірними дії та бездіяльність відповідача по ненаданню йому статусу «ветерана військової служби» та невидачі посвідчення; зобов`язати відповідача встановити йому статус «ветерана військової служби» з 17 липня 2014 року та видати відповідне посвідчення.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказував, що він після звільнення з військової служби в запас у зв`язку із проведенням організаційних заходів, звертався до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою щодо встановлення статусу «ветерана військової служби», на що отримував необґрунтовані відмови. Посилаючись на норми пункту 5 статті 5 закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», пункту 12 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, що звільняються зі служби у зв`язку із реформуванням Збройних сил України, та членів їх сімей», положення Директиви Д-1 від 10 жовтня 2013 року, позивач вказував про наявність у нього підстав для отримання статусу «ветерана військової служби».

Ухвалою суду від 18 вересня 2015 року (головуючий суддя Дембіцький П.Д.) визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду; відкрито провадження в адміністративній справі; призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні; запропоновано відповідачу подати заперечення проти позову; зобов`язано сторін подати до суду додаткові докази.

В поданих до суду 19 грудня 2016 року запереченнях відповідач вказував про безпідставність заявлених вимог та просив суд у задоволенні позову відмовити повністю. Вказував, що оскільки з 16 травня 2014 року в Україні не проводилось реформування Збройних сил України і звільнення позивача з військової служби у запас не пов`язано із проведенням реформування Збройних сил України, а звільнено у зв`язку із проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних сил України, то підстави для встановлення йому спірного статусу відсутні.

Ухвалою суду від 20 січня 2017 року (головуючий суддя Дембіцький П.Д.) клопотання позивача задоволено. Зупинено провадження в даній адміністративній справі до надходження доказів з Міністерства оборони України.

На підставі розпорядження керівника апарату суду №50-Р від 03 вересня 2021 року проведено повторний автоматизований розподіл даної справи, за результатом якого адміністративну справу №600/2291/15-а було передано для розгляду судді Лелюку О.П.

Ухвалою від 07 вересня 2021 року (головуючий суддя Лелюк О.П.) справу прийнято до свого провадження, поновлено у ній провадження, вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін 27 вересня 2021 року о 09 год. 30 хв.

Ухвалою суду від 27 вересня 2021 року, постановленою без виходу да нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, задоволено заявлене представником відповідача клопотання та замінено відповідача з ІНФОРМАЦІЯ_1 на Чернівецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача щодо задоволення позову заперечував з підстав, наведених у письмових запереченнях.

Водночас, суд вважає за необхідним зазначити, що 03 жовтня 2017 року Верховною Радою України прийнято Закон України №2147-VIII Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів, який набрав чинності 15 грудня 2017 року.

Пунктом 10 частини першої розділу VII Перехідних положень указаного визначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оскільки провадження у даній справі було відкрито до набрання чинності нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України, то вказана справа розглядається за правилами, що діють після набрання чинності Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", який набрав чинності 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 01 серпня 1988 року по 16 вересня 2008 року, з 19 березня 2014 року по 16 липня 2014 року проходив військову службу в Збройних силах. Зокрема, Наказом начальника Хмельницького вищого артилерійського командного училища №201 від 01 серпня 1988 року ОСОБА_1 зараховано курсантом, яке він закінчив 21 червня 1992 року. З часу закінчення вказаного навчального закладу ОСОБА_1 проходив військову службу в різних офіцерських посадах по 16 вересня 2008 року. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16 вересня 2008 року №225 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з урахуванням наказу ОСОБА_1 з військової служби у запас за пунктом 63 підпункту «в» за станом здоров`я.

Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» ОСОБА_1 призваний на військову службу з 19 березня 2014 року.

19 березня 2014 ОСОБА_1 був зарахований до списів особового складу частини на посаду офіцера відділення формування та відправки команд і партій ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №38 від 19 березня 2014 року.

Відповідно до Директиви командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Д-13/ДСК від 30 квітня 2014 року на виконання вимог спільної Директиви Міністерства оборони України та Генерального Штабу ЗС України від 29 квітня 2014 року №Д-322/1/12-ДСК «Про проведення додаткових організаційних заходів у ЗС України у 2014 році», затверджений План проведення організаційних заходів у військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Цим планом встановлено здійснити переведення Чернівецького МВК зі штату №03/185-52 (індекс 01) з чисельністю 53 військовослужбовці, на штат №03/627 (індекс 04), чисельністю 21 військовослужбовець.

З урахуванням переведення на штат №03/627 наказом військового комісара Чернівецького МВК №15 від 16 травня 2014 року капітана ОСОБА_1 офіцера відділення формування і відправки команд і партій, в числі інших військовослужбовців, які здали справи і посади, слід вважати поза штатом із 16 травня 2014 року. З урахуванням відсутності згоди ОСОБА_1 на переміщення до нового місця проходження військової служби, вивільнених військовослужбовців, які перебували поза штатом ІНФОРМАЦІЯ_1 , капітана ОСОБА_1 звільнено з військової служби.

18 червня 2014 року наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №339 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас відповідно до пункту «д» частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеним Генеральним штабом Збройних Сил України, за умов завершення виконання визначених завдань).

Наказом військового комісара Чернівецького обласного військового комісаріату від 16 липня 2014 року №129 ОСОБА_1 направлено для зарахування на військовий облік до Чернівецького МВК Чернівецької області та з 16 липня 2014 року виключено зі списків особового складу військкомату та всіх видів забезпечення.

Після звільнення з військової служби позивач звертався до ІНФОРМАЦІЯ_1 з питання встановлення йому статусу «ветерана військової служби».

Листами від 31 липня 2014 року №3468 та від 25 листопада 2014 року №6210 ІНФОРМАЦІЯ_4 повідомив ОСОБА_1 про те, що відповідно до діючого законодавства він не має права на отримання статусу «ветерана військової служби» та видачі посвідчення «ветерана військової служби». Також повідомлено про відсутність правових підстав для внесення змін в наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16 липня 2014 року №129.

За таких обставин ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранів служби цивільного захисту, ветеранів Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України встановлює, а також визначає основні засади державної політики щодо соціального захисту громадян, звільнених з військової служби, служби в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, та членів їх сімей, визначає гарантії, які забезпечують їм гідне життя, активну діяльність, шану та повагу в суспільстві Закон України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» від 24 березня 1998 року №203/98-ВР (далі Закон №203/98-ВР у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до пункту 5 статті 5 Закону №203/98-ВР (на який і посилається позивач, стверджуючи про наявність у нього права на отримання статусу «ветерана військової служби») ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визнаються громадяни України які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Отже, статус «ветерана військової служби» може надаватися лише за наявності усіх зазначених в наведеній нормі підстав (зокрема, тим військовослужбовцям, які були звільненні з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України).

Правові основи забезпечення соціального захисту військовослужбовців, які звільнятимуться у зв`язку зі скороченням чисельності Збройних Сил України в ході їх реформування, та членів їхніх сімей встановлює Закон України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, що звільняються зі служби у зв`язку із реформуванням Збройних сил України, та членів їх сімей» від 15 червня 2004 року №1763-IV (далі Закон №1763-IV у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Згідно пункту 12 статті 1 Закону №1763-IV особам, які звільняються з військової служби на підставі нормативно-правових актів, прийнятих у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, надаються такі гарантії соціального захисту: військовослужбовцям, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, статус ветерана військової служби надається у разі вислуги 20 років і більше у календарному обчисленні або 25 та більше років у пільговому обчисленні.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 червня 2014 року позивача було звільнено з військової служби в запас у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеним Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань (пункт «д» частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Згідно встановлених обставин справи, які не заперечувались її сторонами, зміни у накази Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 18 червня 2014 року №339 щодо звільнення позивача та військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16 липня 2014 року №129 щодо направлення позивача для зарахування на військовий облік до Чернівецького МВК і виключення зі списків особового складу військкомату та всіх видів забезпечення, не вносились.

Крім цього, суд звертає уваги на те, що відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 13 травня 2014 року №468/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28 квітня 2014 року "Про заходи щодо підвищення ефективності планування в секторі безпеки і оборони» тимчасово зупинено у 2014 році виконання заходів Державної комплексної програми реформування і розвитку Збройних Сил України на період до 2017 року, затвердженої Указом Президента України від 2 вересня 2013 року № 479 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2013 року "Про Державну комплексну програму реформування і розвитку Збройних Сил України на період до 2017 року".

Поряд з цим, у наявному в матеріалах справи листі Головного управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних Сил України від 16 лютого 2017 року №322/1/750 зазначено про те, що організаційні заходи, що проводились у квітні-травні 2014 року відносяться до заходів, які були направлені на удосконалення (оптимізацію) організаційних структур військових частин (установ) Збройних Сил України у відповідності до ситуації, що склалася на Сході України. Організаційний захід переведення на інший штат Чернівецького МВК зі зменшенням штатної чисельності до заходів реформування Збройних Сил України не відноситься.

За таких обставин, оскільки звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас відбулось зв`язку із проведенням організаційних заходів, а не у зв`язку зі реформуванням Збройних Сил України, то суд погоджується з доводами відповідача про відсутність правових підстав для встановлення позивачу статусу «ветерана військової служби» на підставі пункту 5 статті 5 Закону №203/98-ВР, пункту 12 статті 1 Закону №1763-IV, про що останній і просив.

На переконання суду, у спірних відносинах відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. А тому даний позов задоволенню не підлягає.

Водночас суд критично оцінює посилання позивача на положення Директиви Д-1 від 10 жовтня 2013 року, оскільки звільнення у зв`язку із скороченням штатів не може ототожнюватись із звільненням у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, адже остання обставина, яка є однією з обов`язкових умов для набуття статусу «ветерана військової служби» на підставі пункту 5 статті 5 Закону №203/98-ВР, пункту 12 статті 1 Закону №1763-IV, має реально існувати та бути зазначена в наказі про звільнення військовослужбовця.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтями 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частинами першою-третьою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідачем доведено безпідставність даного позову, а тому суд приходить до висновку про відмову у його задоволенні повністю.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 27 вересня 2021 року.

Повне найменування учасників справи:

позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), відповідач Чернівецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (58002, м. Чернівці, вул. О. Кобилянської, 32, ).

Суддя О.П. Лелюк