Справа № 120/2977/21-а
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2021-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2977/21-а

Головуючий у 1-й інстанції: Альчук М.П.

Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.

27 вересня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Капустинського М.М. Сапальової Т.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
в квітні 2021 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (відповідача), у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність щодо не виплати індексації грошового забезпечення та щодо не проведення повного розрахунку при звільненні;

- зобов`язати нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 01.03.2018 із встановленням для обчислення індексації місяця підвищення тарифної ставки (окладу) січень 2008 року;

- зобов`язати нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за весь час затримки виплати - за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації;

- зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати індексації - за період з 06.01.2021 по день фактичної виплати індексації шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати.

Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 11.06.2021 позов задовольнив частково. Визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.

Також зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за весь час затримки виплати, за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації. В іншій частині, а саме встановленню для обчислення індексації місяця підвищення тарифної ставки (окладу) січень 2008 року відмовив.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів.

Також зазначає, що розмір підвищення усіх складових заробітної плати у сумарному виразі для кожного працівника у грудні 2015 перевищив суму індексації, тому базовим місяцем нарахування повинен бути саме січень 2016 року.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано практику Верховного Суду щодо виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати індексації.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача відносно вимоги стосовно виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати індексації зазначає, що військова частина в розумінні ст. 117 Кодексу законів про працю України не є власником, тому відсутній склад правопорушення та застосування відповідних санкцій.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а скарга позивача - частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , проходила службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.01.2021 № 2 виключена зі списків військової частини.

На день виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з нею не було проведено виплату індексації за 2016-2018 по причині відсутності фінансування на такого роду видатки за вказівкою Департаменту фінансів МО України.

11.02.2021 позивач, з метою з`ясування інформації відносно нарахованої та виплаченої їй індексації, звернулась із заявою на адресу військової частини НОМЕР_1 .

Згідно інформації викладеної в листі від 11.03.2021 № 350/163/3/138, військова частина повідомила, що Постановою КМУ від 09.12.2015 № 1013 в грудні 2015 року запропоновано підвищити розміри посадових окладів.

Не погоджуючись з такою бездіяльністю військової частини позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Критерії, за якими адміністративний суд перевіряє рішення суб`єктів владних повноважень, визначені у ч. 2 ст. 2 КАС України.

Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, ст. 2 та ч. 4 ст. 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Статтею 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно п. 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до аби. 8 п. 4 Порядку № 1078 у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Аналіз викладених нормативних актів доводить, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг. Таким чином, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно - правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Однак, відповідачем не вчинено жодних дій, спрямованих на нарахування та виплату позивачу індексації за спірний період, а отже має місце бездіяльність відповідача.

З матеріалів справи встановлено, що позивачеві з 01.01.2016 по 01.03.2018 індексація не нараховувалась та не виплачувалась, що й стало причиною звернення її до відповідача з відповідною заявою.

При цьому, посилання відповідача на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України стосовно того, що індексацію грошового забезпечення не нараховувати до окремих роз`яснень, слід наголосити, що зазначенні обставини, не можуть впливати на наявність або відсутність у позивача права на отримання такої індексації, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суб`єкти владних повноважень повинні діяти у межах та спосіб, передбачені чинним законодавством.

Зважаючи на те, що не нарахування та не виплата індексації грошового забезпечення позивачеві безпосередньо суперечить вимогам чинного законодавства, тому судом першої інстанції обґрунтовано зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за відповідний період.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанці щодо вимоги позивача про врахування базового місяця з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008, колегія суддів зазначає на передчасності вимог позивача в частині покладення на відповідача обов`язку врахувати "січень 2008 року" як базовий для нарахування спірної індексації, адже судовому захисту підлягає лише вже порушене право, а не те, яке може бути порушене у майбутньому.

Як з`ясовано судом першої інстанції із відзиву на позовну заяву, на виконання вимог пункту 3 Постанови № 1013, та з урахуванням довідок № 350/163/1/579/пс від 21.04.2021 про дохід позивача за 2015, який склав 41050,99 грн, та згідно довідки № 350/163/1/580/пс від 21.04.2021 про дохід позивача за 2016 з 01.01.2016 по 31.12.2016, який склав 97716,84 грн. тобто було здійснено нарахування у збільшеному розмірі за рахунок складових грошового забезпечення, які мають постійний характер.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, в даному випадку розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу та який виплачував йому грошове забезпечення. І саме на відповідача покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення.

Тобто, саме в процесі виконання судового рішення, в разі набрання ним законної сили, відповідач в порядку, встановленому Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядком № 1078, буде визначати базовий місяць для проведення індексації грошового забезпечення позивача.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19. Такої ж позиції дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд, що свідчить ряд постанов від 06.08.2020 у справі № 120/361/20-а, від 09.09.2020 у справі № 120/867/20-а, від 09.09.2020 у справі № 240/11804/19, від 13.01.2021 у справі № 120/3104/20-а, від 18.01.2021 у справі № 240/12512/20, від 18.01.2021 у справі № 560/3885/20, від 21.01.2021 у справі № 120/3541/20-а, від 26.01.2021 у справі № 120/3879/20-а.

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача при нарахуванні індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 врахувати базовий місяць січень 2008 року є передчасними та задоволеними бути не можуть.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрат доходів, у зв`язку з порушенням термінів виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичної виплати, з урахуванням правової позиції наведеної у постановах Верховного Суду України від 11.07.2017 № 21-2003а16, Верховного Суду від 22.06.2018 у справі № 810/1092/17 та від 13.01.2020 у справі № 803/203/17, колегія суддів зазначає, що оскільки наявний факт невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення, позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення 01.01.2016.

При цьому, у випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

Подібна правова позиція уже була висловлена Верховним Судом у постановах від 04.04.2018 у справі № 822/1110/16, від 20.12.2019 у справі №822/1731/16, від 13.03.2020 у справі № 803/1565/17, від 15.10.2020 у справі №240/11882/19.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації.

Щодо позовної вимоги в частині нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки при проведенні розрахунку (компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати), колегія суддів зазначає наступне.

Спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), що не заборонено спеціальним законодавством.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.01.2019 у справі №823/2249/18.

Необхідно зазначити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18.

Згідно з ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до п.242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

У даному випадку мало місце виключення позивача зі списку особового складу без проведення остаточного розрахунку, а саме: не виплачено індексацію грошового забезпечення.

При розгляді даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24.10.2011 у справі № 6-39цс11, а тому для визначення розміру середнього заробітку при звільненні мають враховуватись такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Як встановлено судом першої інстанції, при звільненні з військової служби позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення.

Для проведення розрахунків належної до стягнення суми суд має встановити розмір недоплаченої суми та визначити істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника. Водночас, у матеріалах справи відсутні належні розрахунки суми невиплаченої індексації грошового забезпечення, що здійснені військовою частиною НОМЕР_2 .

Нарахування індексації грошового забезпечення належить до дискреційних повноважень відповідача, а тому після набрання даним рішенням законної сили та його виконання відповідачем, позивач не позбавлений права звернутись з позовом про виплату компенсації втрати частини доходів та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, як вірно вказав суд першої інстанції ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В свою чергу, на даний момент виплата індексації позивачу не проведена.

Крім того, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції визнано передчасною вимогу в частині встановлення базового місяця нарахування індексації, що в свою чергу є суттєвою ознакою при визначенні суми заборгованості (індексації).

Враховуючи позицію відповідача, яку він висловив шляхом подання апеляційної скарги, в тому числі і щодо застосування базовового місяця для нарахування спірної індексації, колегія судів вважає недоцільним витребування у відповідача такого розрахунку індексації, оскільки зазначений розрахунок може бути приводом для створення нового позову.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів зазначає, що у суду відсутня можливість застосування постанови Верховного Суду від 04 квітня 2018 року по справі №524/1714/16-а, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц в частині визначення співрозмірної суми середнього заробітку затримки повного розрахунку при звільненні, оскільки неможливо встановити суму, яка підлягає стягненню в межах даних правовідносин.

Також, колегія суддів звертає увагу, що як зазначав Верховний Суд в своїй постанові від 24.06.2021 справа №480/2577/20 - "В той же час судами попередніх інстанцій не встановлено розмір усіх належних звільненому працівникові сум та розміру сум, які були несвоєчасно виплачені позивачу, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи правову позицію Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19, встановлення цих обставин має значення для правильного вирішення справи."

В свою чергу, в даних правовідносинах не є можливим встановити розмір усіх належних звільненому працівникові сум, оскільки вимога в частині базового місяця є передчасною та водночас базовий місяць впливає на розмір належної суми виплати.

Крім того, з матеріалів справи не можливо зробити висновок, що у разі виплати індексації відповідачем у добровільному порядку не буде нарахована компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за весь час затримки виплати.

Однак, враховуючи численні висновки Верховного Суду щодо необхідності встановлення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач повинен нарахувати та виплатити позивачу компенсацію, передбачену ст. 117 КЗпП України, одночасно з виплатою індексації, оскільки як зазначалося вище, статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Схожі правові висновки щодо застосування статей 116, 117 КЗпП України, зробила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 лютого 2020 року (справа 821/1083/17).

Таким чином, наявний спір щодо бездіяльності дій військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні на момент ухвалення рішення у даній справі.

При цьому, за приписами ст.5 КАСУ кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч.2 ст.9 КАС України).

З наявної у матеріалах справи довідки від 20.04.2021 №350/163/1/570/ПС (а.с.61), наданої відповідачем встановлено, що розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 становить 439,07 гривень.

При цьому, тривалість затримки з позивачем повного розрахунку при звільнені становить 91 календарний день (з 05.01.2021 по 05.04.2021).

З урахуванням вимог, частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці», постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі - Порядок), розмір середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні становить 39955,37 гривень (91 календарний день х 439,07 грн. = 39955,37 гривень).

Водночас, колегія суддів з врахуванням позиції відповідача, строку з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення до суду (позивач не зловживав своїми процесуальними правами звернувся до суду після звільнення із служби), а також відсутність усіх належних звільненому працівникові сум, вважає за доцільне не застосовувати зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до ст. 117 КЗпП України, а також принципу співмірності у подібних правовідносинах викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №806/345/16, від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а.

З урахуванням наведеного позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення в частині позовних вимог з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині з прийняттям нової постанови.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
в задоволенні апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії скасувати в частині відмови в задоволенні позову щодо нарахування та виплати середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні.

В цій частині прийняти нову постанову, якою позовну вимогу задовольнити частково.

Стягнути військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 39955,37 (тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят п`ять гривень тридцять сім копійок) за час затримки виплати їй сум індексації грошового забезпечення та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати.

В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11.06.2021 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Капустинський М.М. Сапальова Т.В.