Справа № 560/2815/21
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2021-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/2815/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Ковальчук А.М.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

22 вересня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Іваненко Т.В. Сторчака В. Ю. ,

за участю: секретаря судового засідання: Шпикуляка Ю.В.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Ярошенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, в якому просив:

-визнати протиправними дії Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо розгляду заяви від 07.02.2021 про притягнення до відповідальності директора Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_2 за порушення вимог Закону України "Про звернення громадян";

-зобов`язати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повторно належним чином розглянути заяву від 07.02.2021.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що твердження суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 звернувся до Департаменту персоналу МВС України з заявою про надання довідки про розмір грошового забезпечення для проведення перерахунку пенсії, яка була складена на виконання рішення суду №560/6074/20 від 23.11.2020 не відповідає дійсності, оскільки останній просив Департамент виготовити згідно рішення по справі №560/6074/20 оновлену довідку для проведення перерахунку пенсії та направити її до ГУ ПФУ в Хмельницькій області. Додатковою вимогою було надання позивачу разом з відповіддю на звернення копії вказаної довідки та копії супровідного листа про її направлення до ГУ ПФУ в Хмельницькій області. Ці факти відображено в адміністративному позові, в заяві від 11.01.2021 та заяві від 07.02.2021 до відповідача про притягнення до відповідальності винних осіб , проте дані обставини судом не були досліджені та оцінені.

При цьому, на переконання апелянта, висновки суду про те, що запитувана ним інформація стосується його особисто та повинна надаватись з урахуванням вимог Закону України "Про захист персональних даних", який встановлює спеціальний порядок звернення та отримання самим суб`єктом персональних даних інформації, що містить його персональні дані та звернення не відповідає вимогам ст.16 вказаного закону є помилковими, оскільки ОСОБА_1 звертався до Департаменту персоналу МВС України не з запитом на отримання вказаної довідки, а з заявою відповідно до Закону України "Про звернення громадян" з вимогою виконати судове рішення та виготовити і направити довідку до ГУ ПФУ в Хмельницькій області.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції також не досліджено та не надано оцінки тому факту, що він не звертався вперше до Департаменту персоналу МВС України з заявою від 11.01.2021 року. Як відповідач по справі №560/6074/20, Департамент отримав від Хмельницького окружного адміністративного суду адміністративний позов, а на електронну адресу позивача направлявся відзив на позов. ОСОБА_1 був ідентифікований судом як позивач з зазначенням його анкетних даних, адреси проживання та електронної адреси.

Позивач також зазначив, що 5 травня 2021 року він звернувся до суду з клопотанням про витребування від Департаменту персоналу МВС України копії відповіді від 29 квітня 2021 року за вих. №102331/22, яку було ним надано заявнику за поданою заявою про виконання судового рішення по адміністративній справі №560/6295/20. Департаментом на заяву надано відповідь на звернення, в якості копії додано Довідку про розмір грошового забезпечення для проведення перерахунку пенсії, а в його аналогічному випадку, останньому відмовлено у виготовленні та наданні копії довідки та для її отримання запропоновано звернутися до ГУ ПФУ в Хмельницькій області. 12.05.2021 року судом винесена ухвала про витребування від Департаменту персоналу МВС України як доказу по даній справі копії відповіді за вих..№102331/22 від 29.04.2021 року з додатками. Вказані письмові докази долучено до матеріалів справи, вони підтверджують обгрунтованість позову.

19.07.2021 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити. В свою чергу, представник відповідача заперечила стосовно задоволення апеляційної скарги і просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 11.01.2021 ОСОБА_1 звернувся до Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України із заявою про надання довідки про розмір грошового забезпечення для проведення перерахунку пенсії, яка була складена Департаментом на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду №560/6074/20 від 23.11.2020.

Листом Директора Департаменту від 19.01.2021 №П-1171/22 позивача повідомлено, що на виконання рішення суду від 23.11.2021 по справі №560/6074/20 до ГУ ПФУ в Хмельницькій області листом від 15.01.2021 №1464/22-21 надіслано довідку про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії №22/6-1003 від 11.01.2021. При цьому рішенням суду не було зобов`язано МВС надати копію довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії безпосередньо позивачу. Зазначено, що видачу таких довідок безпосередньо пенсіонерам не передбачено і Порядком №45.За отриманням копій довідок про розмір грошового забезпечення рекомендовано звернутися до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

07.02.2021 ОСОБА_1 звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з заявою, за змістом якої просив притягнути до адміністративної відповідальності директора Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України ОСОБА_2 на тій підставі, що Департамент порушив вимоги Закону України "Про звернення громадян", а саме-будучи володільцем та розпорядником даної інформації, не виготовив копію довідки та супровідного листа про направлення довідки уповноваженому органу та не направив ці копії за місцем проживання згідно отриманого звернення, чим порушив вимоги ч.7 ст.212-3 КУпАП.

В обгрунтуванні заяви зокрема зазначено, що на момент виготовлення довідки Департамент був одночасно і володільцем, і розпорядником інформації, проте вимоги про виготовлення копії довідки та направлення її заявнику згідно отриманого звернення не виконав, направив довідку до ГУ ПФУ в Хмельницькій області та повідомив, що копію виготовленої довідки ОСОБА_1 може отримати в органі пенсійного фонду, подавши відповідну заяву.

За результатами розгляду заяви, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, листом від 18.02.2021 №4559.4/П-2191.3/21/30.2 позивачу надано відповідь з роз`ясненням законодавства та порядку отримання запитуваної ним інформації.

Як вбачається із вищезазначеної відповіді, заява до Департаменту не є зверненням громадянина у розумінні Закону України "Про звернення громадян", оскільки відповідно до статей 11 та 21 Закону України "Про інформацію", статті 2 Закону України "Про захист персональних даних" запитувана інформація відноситься до конфіденційної інформації про фізичну особу (персональних даних), тобто відомостей чи сукупності відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Зазначено, що статтею 8 Закону України "Про захист персональних даних" визначено права суб`єкта персональних даних, одним з яких є право на доступ до своїх персональних даних. Порядок доступу до запитуваної позивачем інформації визначений статтею 16 Закону. Відповідно до частини шостої статті 16 Закону суб`єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб`єкта відносин, пов`язаних з персональними даними, за умови надання інформації про прізвище, ім`я та по батькові, місце проживання (місце перебування) і реквізити документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит, крім випадків, установлених законом. Звернуто увагу, що відповідно до статті 13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" документом, що посвідчує особу, серед іншого, є паспорт. При цьому, згідно з пунктом 8 частини першої статті 7 зазначеного Закону до реквізитів виданого особі документа належать тип, назва документа, серія, номер, дата видачі та уповноважений суб`єкт, що видав документ, строк дії документа. Також зазначено, що вказані вимоги до оформлення таких запитів в першу чергу спрямовані на захист персональних даних громадян від несанкціонованого доступу інших осіб, які з тих чи інших мотивів можуть скористатися чужим прізвищем та отриманою інформацією. Разом з цим, статтею 19 Закону визначено, що доступ суб`єкта персональних даних до даних про себе здійснюється безоплатно. Вказано, що для отримання запитуваної інформації ОСОБА_1 може направити запит, оформлений з урахуванням наданих вище роз`яснень. А тому, підстав для застосування заходів реагування за заявою ОСОБА_1 не вбачається.

При цьому, у відповіді від 18.02.2021 №4559.4/П-2191.3/21/30.2 відповідачем вказано, що зі змісту листа Департаменту від 19.01.2021 вбачається, останній не володіє копією довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 , оскільки оригінал останньої направлено до ГУ ПФУ в Хмельницькій області.

Вважаючи, що Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини не вжито належних заходів реагування на порушення конституційних прав позивача, останній звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений) визначений статтею 4 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" № 776/97-ВР (далі Закон № 776/97-ВР) за приписами частини першої якої Уповноважений є посадовою особою, статус якої визначається Конституцією України, цим та іншими законами України.

За змістом ч. 2 ст. 4 Закону Уповноважений здійснює свою діяльність незалежно від інших державних органів та посадових осіб. Діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Порядок розгляду заяв Уповноваженим визначений статтею 17 Закону № 776/97-ВР, згідно частини першої якої Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону "Про звернення громадян". Звернення подаються Уповноваженому в письмовій формі протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини і громадянина. За наявності виняткових обставин цей строк може бути подовжений Уповноваженим, але не більше ніж до двох років (частина друга). При розгляді звернення Уповноважений: 1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина; 2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому; 3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення; 4) відмовляє в розгляді звернення (частина третя). Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду (частина четверта). Повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою (частина п`ята).

Також, наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 12.08.2013 №18/02-13 затверджений Порядок здійснення провадження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - Порядок №18/02-13).

У підпункті 2.1(а) пункту 2 Порядку №18/02-13 закріплено, що підставами відкриття провадження можуть бути відомості про порушення прав і свобод людини і громадянина, які містяться у зверненнях громадян України, іноземців, осіб без громадянства чи їх представників (повноваження яких оформлені у встановленому законодавством порядку).

За приписами підпункту 3.6 Порядку №18/02-13 під час провадження можуть вживатись такі заходи: надання роз`яснень з питань, наведених у зверненні; здійснення перевірки відомостей, викладених у зверненнях або повідомленнях, шляхом: надсилання запитів до відповідних державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності; виїзд працівника Секретаріату на місце події, відвідування органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності; запрошення посадових і службових осіб, громадян України, іноземців та осіб без громадянства для отримання від них усних або письмових пояснень щодо обставин, які перевіряються по справі; ознайомлення з документами, у тому числі тими, що містять інформацію з обмеженим доступом, та отримання їх копій в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, об`єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, органах прокуратури, включаючи справи, які знаходяться в судах; проведення нарад, консультацій з представниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, з питань, що порушені у зверненнях або повідомленнях; звернення до суду із заявою про захист прав і свобод людини і громадянина у випадках та в порядку, встановлених законодавством; участь у судовому процесі у випадках та порядку, встановлених законодавством; проведення перевірок діяльності органів державної влади, підприємств, установ, організацій з отриманням результатів експертиз і підготовкою відповідних висновків;

Згідно з пп. 3.10 Порядку №18/02-13 повідомлення автора звернення про відкриття провадження та його інформування про результати провадження здійснюється тим структурним підрозділом, який визначено головним виконавцем провадження, з урахуванням інформації, наданої співвиконавцями.

Підпунктом 6.1 Порядку №18/02-13 визначено, що провадження завершується шляхом надання остаточної відповіді авторові звернення за результатами з`ясування обставин справи після вжиття передбачених Законом України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" заходів, спрямованих на запобігання порушенням прав і свобод людини або сприяння їх поновленню.

Механізм складання уповноваженими особами Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - уповноважені особи) протоколів про адміністративні правопорушення, що передбачено статтями 188-39, 188-40 та 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, визначений Порядком оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженим наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 16.02.2015 №3/02-15 (далі Порядок №3/02-15).

Підпунктом 1.2 Порядку №3/02-15 врегульовано, що уповноважені особи складають протоколи про адміністративні правопорушення за невиконання законних вимог Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини або представників Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; неповідомлення або несвоєчасне повідомлення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про обробку персональних даних або про зміну відомостей, які підлягають повідомленню згідно із законом, повідомлення неповних чи недостовірних відомостей; невиконання законних вимог (приписів) Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини або визначених ним посадових осіб Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо запобігання або усунення порушень законодавства про захист персональних даних; недодержання встановленого законодавством про захист персональних даних порядку захисту персональних даних, що призвело до незаконного доступу до них або порушення прав суб`єкта персональних даних; неоприлюднення інформації, обов`язкове оприлюднення якої передбачено законами України "Про доступ до публічної інформації" та "Про засади запобігання i протидії корупції"; порушення Закону України "Про доступ до публічної інформації", а саме: необґрунтованого віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом, ненадання відповіді на запит на інформацію, ненадання інформації, неправомірної відмови в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання недостовірної інформації; обмеження доступу до інформації або віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом, якщо це прямо заборонено законом; ненадання доступу до судового рішення або матеріалів справи за заявою особи, а також інше порушення Закону України "Про доступ до судових рішень"; незаконної відмови у прийнятті та розгляді звернення, іншого порушення Закону України "Про звернення громадян".

Відповідно до пп. 2.1 Порядку №3/02-15 протокол про адміністративне правопорушення складається в рамках провадження, що здійснюється відповідно до Порядку здійснення провадження Уповноваженого з прав людини у справах про порушення прав і свобод людини, затвердженого Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, а також під час здійснення моніторингових візитів та перевірок діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, а також фізичних або юридичних осіб.

При цьому, згідно ч. ч. 1, 2 ст. 21 Закону № 776/97-ВР кожен може без обмежень і перешкод звернутися до Уповноваженого у порядку, передбаченому чинним законодавством. При зверненні до Уповноваженого не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками.

За приписами ст.22 названого Закону органи державної влади, органи місцевого самоврядування, об`єднання громадян, підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, посадові та службові особи, до яких звернувся Уповноважений, зобов`язані співпрацювати з ним і подавати йому необхідну допомогу, зокрема:

1) забезпечувати доступ до матеріалів і документів, у тому числі на засадах, визначених законодавчими актами щодо захисту інформації з обмеженим доступом;

2) надавати інформацію і давати пояснення стосовно фактичної і правової підстави своїх дій та рішень;

3) розглядати пропозиції Уповноваженого щодо поліпшення їх діяльності у сфері захисту прав і свобод людини і громадянина та у місячний строк з дня одержання пропозицій надавати вмотивовану письмову відповідь на них.

Відмова органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, їх посадових і службових осіб від співпраці, а також умисне приховування або надання неправдивих даних, будь-яке незаконне втручання в діяльність Уповноваженого з метою протидії тягнуть за собою відповідальність згідно з чинним законодавством.

Ч. 2 ст. 212-3 КУпАП врегульовано, що порушення Закону України "Про доступ до публічної інформації", а саме: необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом, ненадання відповіді на запит на інформацію, ненадання інформації, неправомірна відмова в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання недостовірної інформації тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб від двадцяти п`яти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як свідчать матеріали справи, під час здійснення провадження Уповноважений Верховної Ради України з прав людини дійшов висновку про відсутність підстав для складення протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 212-3 КУпАП відносно посадової особи Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України ОСОБА_2 , натомість надав позивачу роз`яснення про порядок звернення з запитами на інформацію, яка містить персональні дані.

В свою чергу ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначив, що заява останнього розглянута Уповноваженим неналежно, оскільки він не подавав до Департаменту запиту про надання конфіденційної інформації, а звертався з заявою, в якій вимагав виконати рішення суду, а саме-виготовити та направити до ГУ ПФУ в Хмельницькій області.

При цьому, скаржником зауважено, що останній звертався до суду в рамках розгляду справи № 560/6295/20, з клопотанням про витребування у Департаменту копії відповіді від 29.04.2021, а не з запитом.

Надаючи правову оцінку доводам скаржника, колегія суддів виходить із наступного.

Так, відповідно до статті 1 Закону України від 13.01.2011 № 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація-це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Частиною другою статті 2 Закону № 2939-VI встановлено, що цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Статтею 32 Конституції України унормовано, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

В той же час, статтею 2 Закону України "Про захист персональних даних" № 2297-VI (далі Закон № 2297-VI) визначено, що персональні дані-це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Частиною 1 статті 5 Закону № 2297-VI передбачено, що персональні дані є об`єктами захисту цього Закону.

У ч. 2 ст.8 Закону № 2297-VI закріплено, що суб`єкт персональних даних має право на доступ до своїх персональних даних.

Порядок доступу до персональних даних визначено статтею 16 Закону № 2297-VI, за змістом якої зокрема, суб`єкт відносин, пов`язаних з персональними даними, подає запит щодо доступу (далі - запит) до персональних даних володільцю персональних даних (частина третя статті 16 Закону № 2297-VI).

Відповідно до частини 6 статті 16 Закону № 2297-VI суб`єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб`єкта відносин, пов`язаних з персональними даними, за умови надання такої інформації: прізвище, ім`я та по батькові, місце проживання (місце перебування) і реквізити документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит, крім випадків, установлених законом.

У свою чергу, статтею 13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" визначено, що документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на:

1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України;

2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 7 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" до реквізитів документу, виданого особі засобами Реєстру, а також документів, на підставі яких видані такі документи належить тип, назва документа, серія, номер, дата видачі та уповноважений суб`єкт, що видав документ, строк дії документа.

Таким чином, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що запитувана позивачем інформація стосується його особисто, а відтак повинна надаватись з урахуванням вимог Закону України "Про захист персональних даних", який встановлює спеціальний порядок звернення та отримання самим суб`єктом персональних даних інформації, що містить його персональні дані.

Законом № 2297-VI також встановлено інші, ніж в Законі № 2939-VI, вимоги до оформлення запиту, строки розгляду запиту тощо.

При цьому відповідно до загальних принципів права у випадку конкуренції загальної та спеціальної норми законодавства пріоритет в застосуванні має надаватися спеціальній нормі. Так, Закон № 2297-VI в частині доступу особи до інформації про себе є спеціальною нормою по відношенню до Закону № 2939-VI.

У свою чергу, частиною 1 статті 24 Закону № 2297-VI передбачено, що володільці, розпорядники персональних даних та треті особи зобов`язані забезпечити захист цих даних від випадкових втрати або знищення, від незаконної обробки, у тому числі незаконного знищення чи доступу до персональних даних.

Частиною 3 статті 10 Закону № 2297-VI визначено, що використання персональних даних працівниками суб`єктів відносин, пов`язаних з персональними даними, повинно здійснюватися лише відповідно до їхніх професійних чи службових або трудових обов`язків. Ці працівники зобов`язані не допускати розголошення у будь-який спосіб персональних даних, які їм було довірено або які стали відомі у зв`язку з виконанням професійних чи службових або трудових обов`язків, крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, на володільця персональних даних Закон № 2297-VI покладає обов`язок забезпечити захист персональних даних від незаконного доступу, у тому числі й з метою недопущення їх витоку, а Уповноважений, виходячи із норм ч.2 ст.14 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" зобов`язаний зберігати конфіденційну інформацію.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно зауважив, що запитувана інформація стосується позивача особисто та не відповідає вимогам статті 16 Закону № 2297-VI, тому відповідач позбавлений можливості вживати заходів спрямованих на спонукання Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України на надання інформації, оскільки нормами статей 10, 24 Закону № 2297-VI на них як володільців персональних даних покладено обов`язок забезпечити захист персональних даних від незаконного доступу, а виконання ними зазначених обов`язків фактично зводиться до того, що вони можуть надавати інформацію про особу на її запити лише за умови відповідності такого запиту вимогам статті 16 Закону № 2297-VI, у протилежному ж випадку це призведе до порушення вимог статей 10, 24 Закону № 2297-VI.

Враховуючи викладене, відповідачем правомірно листом від 18.02.2021 №4559.4/П-2191.3/21/30.2 надано позивачу відповідні роз`яснення щодо порядку розгляду запитів на надання інформації про особу та вимог до таких запитів.

При цьому, колегія суддів вважає необгрунтованими доводи позивача в тій частині, що останній не подавав до Департаменту запиту про надання конфіденційної інформації, а звертався з заявою, в якій вимагав виконати рішення суду, а саме-виготовити та направити до ГУ ПФУ в Хмельницькій області довідку про розмір грошового забезпечення, оскільки як свідчить зміст наявної у справі заяви від 11.01.2021, ОСОБА_1 просив надати зокрема копію такої довідки.

Колегія суддів зазначає, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Така позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

На переконання колегії суддів, невключення до довідки, виданої на виконання судового рішення, складових грошового забезпечення чи незгода з їх розміром, може бути підставою для подання заяви, передбаченої ст.383 КАС України, або подання нового позову, а обраний позивачем у даному випадку спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 27 вересня 2021 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Іваненко Т.В. Сторчак В. Ю.