Справа № 600/3308/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/3308/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні раніше призначеної пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області здійснити поновлення, нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком, починаючи з 01 листопада 2014 року.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що позивачу було призначено пенсію за віком згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення». У 2014 році згідно поданої заяви про виплату пенсії за 6 місяців наперед перед від`їздом на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки позивачу проведено виплату пенсії по 31 жовтня 2014 року, а починаючи з листопада 2014 року прийнято рішення про припинення виплати пенсії. У червні 2021 року представник позивача за довіреністю звернувся до пенсійного органу із заявою про поновлення позивачу виплати пенсії за віком, в чому відповідачу йому відмовив. З указаним позивач не погоджується і вважає протиправним. Посилався на рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009, яким пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, а тому, на думку позивача, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону №1058-ІV. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Виходячи зі змісту положень статті 46 Закону №1058-ІV позивач зазначив, що якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Водночас, зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, то непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачу з 01 листопада 2014 року свідчить про триваюче порушення права на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного вище Рішення Конституційного Суду України. Зазначене, на переконання позивача, є неприпустимим, а відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі №25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

Ухвалою суду від 22 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

У поданому до суду відзиві відповідач заперечував проти позову та просив суд відмовити у його задоволенні повністю. Звертав увагу на те, що згідно положень Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1), за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання. Особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Водночас, відповідач вважає безпідставними посилання відповідача на рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, оскільки таке стосується питання припинення виплати раніше призначеної на території України пенсії і не регулює питання призначення пенсії. Враховуючи наведене, а також з огляду на відсутність діючої угоди між Україною та Сполученими Штатами Америки про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення, відповідач вказав на правомірність оскаржуваних дій щодо відмови у поновленні пенсії позивачу.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, який з 05 серпня 2003 року перебував на обліку в органах Пенсійного фонду України та одержував пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

06 травня 2014 року позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про виплату йому пенсії на 6 місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання в США.

Розпорядженням пенсійного органу закрито пенсійну справу позивача та виплачено пенсію за 6 місяців наперед у зв`язку із виїздом в США (згідно заяви).

Згідно відомостей із закордонного паспорта позивача постійним місцем його проживання є США.

У червні 2021 року ОСОБА_2 звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від імені ОСОБА_1 із заявою про поновлення позивачу пенсії за віком, починаючи з часу припинення виплати пенсії, з урахуванням пенсії, виплаченої йому за шість місяців наперед перед від`їздом.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 05 липня 2021 року №2518-2309/П-17/8-2400/21 відмовлено у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 , оскільки угода між Україною та Сполученими Штатами Америки про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення, яка б регулювала питання пенсійного забезпечення громадян України, які працюють та проживають в Сполучених Штатах Америки, відсутня. Вказано, що згідно з Порядком №22-1 заява про поновлення виплати призначеної пенсії в Україні подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсі, через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб. Повідомлено, що відповідно до пункту 2.9 Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Згідно пункту 4.1 Порядку №22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо відмови у поновленні виплати раніше призначеної пенсії за віком, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно пункту 2 частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Сполученими Штатами Америки стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Водночас рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Згідно даного рішення оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім цього, вирішуючи спір, суд бере до уваги, що відповідно до частини першої та частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначив, що право на отримання пенсії, як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач як громадянин України, який проживає в Сполучених Штатах Америки, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Водночас, суд зауважує, що відповідачем у листі від 05 липня 2021 року №2518-2309/П-17/8-2400/21 не наведено жодних правових підстав відмови у задоволенні вимог заяви ОСОБА_2 щодо поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 починаючи саме з часу припинення виплати пенсії, тобто з 01 листопада 2014 року, що також свідчить про необґрунтованість та протиправність оскаржуваних дій.

Отже, суд приходить до висновку, що позивач має право на виплату раніше призначеної йому пенсії за віком в період його проживання в Сполучених Штатах Америки, а тому відповідачем всупереч висновку, викладеного в рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року та рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України", яке є джерелом права, протиправно відмовлено позивачу в поновленні виплати пенсії.

Враховуючи те, що відповідно до розпорядження виплату пенсії позивачу припинено з 01 листопада 2014 року, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача поновити нарахування та виплату позивачу пенсії з указаної дати.

Щодо доводів відповідача про те, що оскільки міжнародні договори між Україною та Сполученими Штатами Америки стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися, а тому відсутні підстави для здійснення позивачам виплати пенсії за час їхнього проживання за кордоном, то такі є безпідставними з огляду на вищевикладене.

Крім цього, виходячи з наведених вище висновків, суд відхиляє посилання відповідача на те, що в даних правовідносинах не підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, оскільки воно не регулює питання призначення пенсії. До того ж, у даному випадку судом вирішується питання про поновлення, а не призначення пенсії.

Доводи відповідача про те, що заява про поновлення виплати призначеної пенсії подається пенсіонером особисто є необґрунтованими у зв`язку із наступним.

Так, згідно пункту 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України в від 07 липня 2014 року №13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1 в редакції, чинній на час подання заяви про поновлення виплати пенсії), заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший; заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання; заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Отже, даною нормою визначено, що заява про поновлення виплати пенсії може подаватись до пенсійного органу заявником, а не виключно пенсіонером.

При цьому, пунктом 1 Пам`ятки пенсіонеру, що є Додатком 6 до Порядку №22-1, передбачено право пенсіонера звертатися до територіального органу Пенсійного фонду України особисто або через законного представника, представника, повноваження якого оформлено у встановленому законом порядку (у випадках, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

В даному випадку заява про поновлення виплати пенсії позивачу до пенсійного органу була подана його представником, який діє на підставі довіреності від 14 червня 2021 року, посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Літун М.В., з якої вбачається, що Партика Іван уповноважив Роговського В.П. бути його представником та виконувати низку дій, в тому числі представляти його інтереси в Пенсійному фонді України (з правом подачі заяв про призначення, перерахунок та поновлення пенсії).

Доказів незаконності чи нечинності вказаної довіреності відповідачем не надано.

Отже, представник позивача звернувся до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії правомірно, а тому указані вище посилання відповідача в обґрунтування законності оскаржуваних дій - помилкові.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої-третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачі довели незаконність оскаржуваних дій та наявність правових підстав для задоволення позову, який вирішується судом в межах заявлених позовних вимог.

Натомість доводи відповідача, з огляду на викладене, є безпідставними та необґрунтованими.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню, а згідно наявної у справі квитанції №0.0..1 від 14 липня 2021 року позивачем за його подання сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн, то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні раніше призначеної пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 , починаючи з 01 листопада 2014 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 27 вересня 2021 року.

Повне найменування учасників справи: позивачі - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (м. Чернівці, площа Центральна, 3).

Суддя О.П. Лелюк