Справа № 320/5510/21
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2021-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2021 року № 320/5510/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби України у Київській області (далі - ГУ ДПС у Київській області, відповідач), у якому (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просить суд визнати протиправними та скасувати:

- податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 20.11.2020 року № 0-1002 про визначення зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (код платежу 18010100) в сумі 80820,95 грн.;

- податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 20.11.2020 року № 0-1002 про визначення зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (код платежу 18010100) в сумі 15768,77 грн.;

- податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 01.03.2021 року № 0-1002 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (код платежу 18010300) за 2020 рік в сумі 70708,03 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.05.2021 відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного від 24.09.2021 замінено відповідача у даній справі - Головне управління Державної податкової служби у Київській області (ідентифікаційний код 43141377) на правонаступника - Головне управління Державної податкової служби у Київській області як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України (ідентифікаційний код 44096797; місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5-а).

Позов мотивовано відсутністю підстав для сплати позивачем, як фізичною особою-підприємцем, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки нерухоме майно, що перебуває у його власності, відповідно до положень чинного податкового законодавства та правової позиції Верховного Суду у даній категорії справ не являється об`єктом оподаткування вказаним податком. Відтак, на думку ОСОБА_1 , на таке майно не може поширюватись правовий режим обтяження (тягар обкладення податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки).

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позов не визнано. Зазначено із посиланнями на положення податкового законодавства України та лист ГУ ДФС у Київській області від 02.06.2016 № 1236/10/10-36-13-04, що у разі, якщо промислова будівля належить не промисловому підприємству, а іншому суб`єкту права (зокрема, як в даному випадку - фізичній особі із статусом ФОП), то в такому випадку будівля є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та податок повинен нараховуватися та сплачуватися на загальних підставах відповідно до норм чинного законодавства. Крім того, відповідач стверджує, що ОСОБА_1 до позовної заяви не було надано належних доказів, які би підтверджували використання нерухомого майна саме у процесі здійснення позивачем господарської діяльності у сфері промислового виробництва, а не у зайнятті господарською діяльністю будь-якого іншого виду (зокрема, переданні вказаного майна в оренду або будь-яке інше речове право тощо).

Таким чином, виходячи із позицій сторін, спірним у даній справі є питання правового статусу нерухомого майна позивача в розрізі того, чи є таке майно об`єктом оподаткування (на думку відповідача), чи на таке майно поширюються певні податкові пільги, що виключають його із кола об`єктів оподаткування вказаним податком (згідно із правовою позицією позивача).

Позивач про час, дату та місце проведення судового засідання належним чином повідомлений, явку свого представника у судове засідання не забезпечив. Проте, представник позивача через канцелярію суду 21.07.2021 подав клопотання про подальший розгляд даної адміністративної справи у порядку письмового провадження.

Відповідач про час, дату та місце проведення судового засідання належним чином повідомлений, явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив.

Протокольною ухвалою від 21.07.2021, керуючись ч. 3 ст. 194 та ч. 9 ст. 205 КАС України, суд вирішив подальший розгляд справи проводити у порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та з`ясувавши обставини справи, суд вважає, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на момент виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1 ) зареєстрований як суб`єкт господарювання-фізична особа-підприємець (дата державної реєстрації - 17.11.2003 року, дата запису: 16.01.2006 року, номер запису: 2 001341) та перебуває на податковому обліку у Білоцерківській ДПІ ГУ ДПС у Київській області.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру, основним видом економічної діяльності за КВЕД є « 31.09 Виробництво інших меблів».

На підставі наданих позивачем документів судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 систематично та на постійній основі займається підприємницькою діяльністю у сфері організації та промислового виробництва меблевої продукції на основі власної праці та праці залучених осіб (найманих працівників), що направлена на виготовлення готового товару та його продаж кінцевому споживачу.

Зокрема, судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 03.02.2010 року у власності ФОП ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка площею 0,3890 га з кадастровим номером :05:008:0044, що розташована в адміністративних межах Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області (адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ).

Відповідно до п.п.1.2 Договору вказана земельна ділянка продається позивачу для обслуговування виробничої бази, землі промисловості під забудовою.

При цьому, згідно із Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :05:008:0044: цільове призначення - « 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості»; категорія земель - Землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; вид використання земельної ділянки - для обслуговування виробничої бази.

На вказаній земельній ділянці на момент її придбання була розміщена належна позивачу на праві приватної власності відповідно до Договору купівлі-продажу № 14 від 01.06.2009 року нежитлове приміщення літ. «Є-1» (нежитлова будівля шахтної печі «Є-1») загальною внутрішньою площею 588,0 м2, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Із матеріалів справи слідує, що з метою приведення вказаного приміщення у відповідність до власних виробничих потреб ФОП ОСОБА_1 протягом 2017-2018 р.р. здійснив за власний рахунок його реконструкцію, перебудову та модернізацію. Відповідно до Декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 09.07.2018 року нежитлове приміщення було переоблаштоване з добудовою ряду окремих приміщень і цехів, внаслідок чого загальна площа приміщення збільшилась до 1 633, 2 м2.

Згідно із технічним паспортом та Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, об`єкт починаючи з 2018 року складається з наступних нежитлових виробничих приміщень: цехи №№ 1-2 (літ.А) площею 1 100, 4 м2, 2018 року побудови; цех № 3 (літ.Б) площею 476, 9 м2, 2018 року побудови; сушка (літ.В) площею 55, 9 м2, 2018 року побудови.

Цільове призначення комплексу споруд в усіх перерахованих документах визначене наступним чином - «Громадський (виробничий) будинок (приміщення), нежитлова будівля, Цех по виробництву меблів».

За твердженнями позивача, вказані приміщення промислового призначення він повністю переобладнав для промислового та товарного виробництва меблевої продукції, придбавши та встановивши там спеціалізовані станки фрезерні, вакуумні та гідравлічні преси, верстати різноманітного призначення, компресори, інше спеціальне обладнання та устаткування. Крім того, позивач надав суду копії первинних документів щодо придбання сировини (деревини, пиломатеріалів), витратних матеріалів, тканин та фурнітури, інших необхідних складових елементів для виробництва меблів, а також копії первинних документів, що підтверджують реалізацію виробленої готової продукції (офісні меблі, кухонні меблі, столи, стільці різноманітних форм і дизайну тощо) на користь покупців у межах м. Києва та Київської області протягом 2017-2020 р.р.

Судом окремо досліджені копії поданих позивачем до ГУ ДПС у Київській області податкових декларацій платника єдиного податку - ФОП, в яких визначені обсяги оподатковуваних операцій та задекларовані до сплати суми єдиного податку. У відповідних рядках 9 цих документів ФОП ОСОБА_1 вказав основний вид діяльності у звітних періодах 2017-2020 р.р. згідно із КВЕД - « 31.09 Виробництво інших меблів». Таким чином, позивач самостійно визначив і вказав для контролюючого органу, яким у даному випадку виступив відповідач, основне джерело підприємницького доходу у періодах, у яких між сторонами справи виникли спірні правовідносини.

Суд враховує, що перераховані декларації прийняті відповідачем без зауважень, про що, зокрема, свідчать отримані позивачем засобами електронного зв`язку квитанції № 2 до цих декларацій, та їх показники в повному обсязі відображені в інформаційних базах даних ДПС України.

Перераховані вище фактичні обставини справи, встановлені судом на підставі наданих позивачем документів, не викликають у суду сумнівів у достовірності такої інформації, не заперечуються сторонами справи, а відповідачем, в свою чергу, у передбачений законом спосіб та за допомогою належних доказів спростовані або заперечені не були.

Головним управлінням ДПС у Київській області 20.11.2020 року прийняті та направлені позивачеві за поштовою адресою податкові повідомлення - рішення форми «Ф» № 0-1002 про визначення зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (код платежу 18010100) в сумі 80 820, 95 грн. та форми «Ф» №0-1002 про визначення зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (код платежу 18010100) в сумі 15 768, 77 грн.; а 01.03.2021 року -податкове повідомлення-рішення форми «Ф» № 0-1002 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (код платежу 18010300) за 2020 рік в сумі 70 708, 03 грн.

Не погодившись із оскаржуваними рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Згідно з ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість дій та актів відповідача на відповідність вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.1.1 ст. 1 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI (із змінами та доповненнями, далі - ПК України) Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з п.п.265.1.1 п.265.1 ст. 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з п.п.266.1.1 п.266.1 ст. 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування, згідно з положеннями п.п.266.2.1 п.266.2 ст. 266 ПК України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до п.п.14.1.1291 п.14.1 ст. 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості, серед іншого, виділяють будівлі промислові та склади (абзац «ґ» цього підпункту).

Згідно визначення тлумачного словника вбачається, що деревообробна промисловість - галузь лісової промисловості, що здійснює механічну і хіміко-механічну обробку і переробку деревини і що використовує, як сировину для свого виробництва різні лісоматеріали.

У складі деревообробної промисловості виділяють три групи виробництв: перша - виробництва, які здійснюють первинну обробку деревини (лісопильне, шпалопильне); друга - вторинна обробка деревини (паркетне, фанерне, меблеве, деревостружкових плит, сірників, стандартних будинків і деталей та ін.); третя - хіміко-механічна переробка деревини (деревоволокнистих плит, деревних пластиків).

Відтак, виробництво меблів як одна із сфер організованої людської діяльності із виробництва матеріальних благ за визначенням відноситься до галузей деревообробної промисловості, а саме - до вторинної промислової обробки та переробки деревини із наданням їй нових споживчих якостей та примноженням її доданої вартості, що в кінцевому результаті спрямована на задоволення потреб споживачів у готовій меблевій продукції та отримання виробником підприємницького доходу в результаті задоволення таких потреб.

Щодо трактування визначення «промислова діяльність» суд враховує положення Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 №530.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях: В Добувна промисловість та розроблення кар`єрів, С Переробна промисловість, О Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря, Е Водопостачання, каналізація, поводження з відходами та Р Будівництво.

Класифікацію будівель залежно від їх функціонального призначення наведено у Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому та введеному в дію наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року №507, чинний з 01 січня 2001 року (далі - ДК 018-2000).

Відповідно до вказаного Класифікатора об`єктами класифікації є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

У розділі 1 ДК 018-2000 наведено визначення, згідно з яким: споруди - це будівельні системи, пов`язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт; будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів; інженерні споруди - це об`ємні, площинні або лінійні наземні, надземні або підземні будівельні системи, що складаються з несучих та в окремих випадках огороджувальних конструкцій і призначені для виконання виробничих процесів різних видів, розміщення устаткування, матеріалів та виробів, для тимчасового перебування і пересування людей, транспортних засобів, вантажів, переміщення рідких та газоподібних продуктів та ін.

Відповідно до ДК 018-2000 будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000

Також у Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000 об`єктами класифікації є будівлі виробничого і невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Згідно із ч.2 ст. 191 Цивільного кодексу України до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торгову марку або інші позначення та права, якщо протилежне не встановлено договором або законом.

З огляду на це зміст поняття «будівлі промисловості» не обмежується лише промисловими та складськими будівлями, тобто тими, що використовуються для виробництва та зберігання продукції, зберігання матеріалів. Будівлі, які не задіяні безпосередньо для виготовлення продукції, використовуються промисловим підприємством для розміщення персоналу та обладнання, необхідного для адміністративного, побутового (опалення, водопостачання тощо), транспортного забезпечення, а також виконання інших функцій. За таких обставин будівлі (як виробничі, так і адміністративні та допоміжні), що входять до складу цілісного майнового комплексу промислового підприємства та використовуються для забезпечення його діяльності, необхідно відносити до будівель промисловості.

Враховуючи наведені положення законодавства та фактичні обставини справи, підтверджені документально, суд вважає доведеною ту обставину, що належний позивачеві цілісний майновий комплекс нежитлових будівель, розміщений за адресою: АДРЕСА_1 , відноситься до складу об`єктів деревообробної промисловості і використовується ФОП ОСОБА_1 у господарській діяльності з промислового виробництва меблів для побутового використання.

Положеннями п.п.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так підпунктом «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до п.30.1 ст. 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (п.30.2 ст. 30 ПК України).

Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Враховуючи положення ч.5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17.02.2020 року по справі № 820/3556/17 висловив правову позицію стосовно порядку застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Зокрема Верховний Суд зазначив, що: «…Конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.

При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.

При цьому, оскільки саме законодавець приймає рішення про встановлення пільг, то він може в подальшому змінити норму, яка встановлює преференцію, не змінюючи загального критерію, про який йшлося вище.

Отже, підстав для застосування компенсаторних правозастосовних нормативних механізмів - презумпції правомірності рішень платника податку (у даному випадку відповідно підпункт 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункт 56.21 статті 56 Податкового кодексу України) не виникає, оскільки немає колізії нормативно-правового регулювання.

Застосування правової норми підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не лише до будівель, що перебувають у власності юридичних осіб-промислових підприємства, а і до нерухомого майна у власності фізичних осіб (в т.ч. фізичних осіб-підприємців) відповідає принципам рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації (підпункт 4.1.2 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України), єдиного підходу до встановлення податків і зборів (підпункт 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України) і нейтральності оподаткування (підпункт 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України).

Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду».

Верховним Судом у наведеному судовому рішенні також сформовано новий правовий висновок, відповідно до якого: «визначено, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду».

В подальшому, вказаний правовий висновок неодноразово підтверджений Верховним Судом у постановах від 18 лютого 2021 року у справі № 812/1800/18, від 16 квітня 2020 року у справі №810/1011/18, від 30 березня 2020 року у справі №814/1469/18, від 12 березня 2020 року у справі №2240/2385/18, від 06 квітня 2020 року у справі №420/879/19 та інших.

Також, суд звертає увагу на те, що при віднесенні об`єктів нежитлової нерухомості позивача до об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, окрім наведеного, необхідно дотримуватись умов, визначених підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Кодексу, та враховувати рішення органів місцевого самоврядування в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та документи, які підтверджують право власності на таку нерухомість з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Таким чином, викладеними вище аргументами спростовуються доводи відповідача стосовно неможливості застосування до спірної ситуації п. «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України у зв`язку з тим, що позивач є фізичною особою, а не промисловим підприємством, як на тому наполягає ГУ ДПС у Київській області.

Матеріалами справи підтверджується, що комплекс будівель меблевого виробництва, належний ОСОБА_1 на праві приватної власності та визначений відповідачем в якості об`єкта оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, по-перше, відноситься до будівель промисловості, а по-друге, використовується безпосереднім власником (позивачем) у власній господарській діяльності з промислового виробництва меблів.

У свою чергу, висновок відповідача, яким зміст поняття "будівлі промисловості" обмежено лише промисловими та складськими будівлями юридичних осіб-промислових підприємств, тобто лише тими, що використовуються виключно промисловими підприємствами для виробництва продукції є неправомірним. При цьому, будівлі, які не задіяні безпосередньо для виготовлення продукції, використовуються для зберігання продукції, зберігання матеріалів, розміщення персоналу та обладнання, необхідного для адміністративного, побутового, транспортного забезпечення, виконання інших функцій, необхідних для забезпечення роботи підприємства.

Суд відхиляє твердження відповідача з приводу поширення пільги з оподаткування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України виключно на будівлі промислових підприємств, а також посилання відповідача в якості доказу на власний лист від 02.06.2016 № 1236/10/10-36-13-04 з огляду на безпідставність та надуманість таких суджень та очевидно неправильне трактування відповідачем положень податкового законодавства.

Окремо, суд відхиляє і твердження відповідача стосовно того, що серед видів господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 за КВЕД є « 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна» та « 77.39 Надання в оренду інших машин, устатковання та товарів, н.в.і.у», і його припущення щодо того, що комплекс будівель і споруд позивача здавався ним в оренду третім особам. Жодних достовірних та допустимих доказів безпосереднього заняття ФОП ОСОБА_1 подібними видами діяльності у 2017-2020 р.р. відповідач у своєму відзиві не навів, натомість саме позивач надав суду достатній обсяг доказів на підтвердження власної тези про отримання ним основного джерела підприємницького доходу від промислового виробництва меблевої продукції у вказаному періоді.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ч. 2 ст.71 КАС України в адміністративних справа про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" суд визначив, що "... адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі і поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".

З огляду на встановлені в ході дослідження матеріалів справи обставини і факти, у позивача як суб`єкта господарської діяльності у сфері промислового виробництва меблевої продукції при використанні комплексу нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 у власному виробничому процесі у 2017-2020 р.р., не виникло обов`язку по сплаті податку на нерухоме майно, відмінене від земельної ділянки, на підставі підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Відповідачем же, як суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам закону в ході розгляду справи суду не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які би свідчили про законність і обґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню, а позовні вимоги задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1672,98 грн. (квитанція від 06.05.2021 №0.0..1 на суму 965,90 грн. та квитанція від 04.06.2021 №0.0..1 на суму 707,08 грн.), відтак на користь позивача слід присудити судові витрати зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань, призначених для Головного управління ДПС у Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 20.11.2020 №0-1002 про визначення зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке винесене Головним управління Державної податкової служби у Київській області.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 20.11.2020 №0-1002 про визначення зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке винесене Головним управління Державної податкової служби у Київській області.

4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 01.03.2021 №0-1002 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020 рік, яке винесене Головним управління Державної податкової служби у Київській області.

5. Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Державної податкової служби у Київській області () судовий збір у розмірі 1672 (одна тисяча шістсот сімдесят дві) грн. 98 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Щавінський В.Р.