Справа № 420/12357/21
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2021-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
28 вересня 2021 року м.Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Потоцької Н.В.
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Болградської районної державної адміністрації в якому позивач просить:
- визнати протиправну відмову Управління соціального захисту населення Болградської районної держаної адміністрації в Одеській області з приводу надання відповіді від 26.04.2021 року № 367 у не проведенні перерахунку та не нарахуванні і не виплаті недоотриманої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій за період з 2015-2020 рік;
- визнати протиправні дії Управління соціального захисту населення Болградської районної держаної адміністрації в Одеській області з приводу нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій у 2021 році у розмірі 1491 гривень, замість 5 мінімальних пенсій за віком;
- зобов`язати відповідача Управління соціального захисту населення Болградської районної держаної адміністрації в Одеській області здійснити перерахунок та нарахування ОСОБА_1 недоотриманої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій за період з 2015-2021 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Болградської районної держаної адміністрації в Одеській області на користь ОСОБА_1 40 299 грн. недоотриманої виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій за період з 2015-2021 рік.
Ухвалою суду від 20.07.2021 р. залишено позовну заяву без руху у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
«…Позивач після участі в бойових діях в зоні Антитерористичної операції та по теперішній час проходить військову службу у Білгород-Дністровському прикордонному загоні у зв`язку з чим, більшу частину временні знаходиться за місцем несення служби та виконує покладені на нього обов`язки згідно доручень керівництва з охорони державного кордону у зв`язку з чим, не має багато вільного часу, для вирішення власних питань та навіть не міг уявити, як військова людина, патріотично вихована, що державний орган, який повинен діяти у відповідності до вимог діючого законодавства, верховенства права та законності, може у своїй діяльності припускати такі грубі порушення соціальних прав позивача, гарантовані, законом та Конституцією України…
… Про порушення своїх соціальних прав позивача дізнався лише після поширення у мережі Інтернет висновків Верховного Суду у справі №440/2722/20 від 29 вересня 2020 року, в рішенні якого проводився аналіз ЗУ «Про статус ветеранів війни, гаранти їх соціального захисту». Основою ухваленого рішення були покладені рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008, якими и.20 Закону України «Про Державшій бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 №107-УІ та рішення КСУ від 27.02.2020 у справі № З-р/2020, яким окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12,13,14,15, та 16 Закону № 3551-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи із наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів - визнано неконституційними.
Позивач стверджує перед судом про те, що про таке порушення з боку державного органу дізнався лише у квітні 2021 року у зв`язку з чим, не зволікаючи подав відповідну заяву відповідачу про поновлення порушених прав позивача в рамках досудового врегулювання спору, однак, отримав протиправну відмову, яка не відповідає приписам ст. 19 Конституції України…
… Також зазначаю перед судом той факт, що позивач не має юридичної освіти, не знає особливостей виплат щорічної разової допомоги до 5 травня, розраховував на принцип належного урядування, який зобов`язує суб`єкта владних повноважень після виявлення власної допущеної помилки (без рішення суду) невідкладно провести правильний розрахунок соціальної виплати та погасити заборгованість, яка виникла за весь період порушення права особи на соціальний захист у зв`язку з чим, позивач не міг знати, що його права порушуються та розмір виплати не відповідає вимогам законодавства.
Звертаю увагу суд на те, що позивач не зволікав з поданням позову, коли отримав протиправну відмову від відповідача…».
Розглянувши подану заяву суддя приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.
Приписами ч. 2 ст. 122 КАС України встановлено, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Як вбачається з тексту позовної заяви, щорічна разова грошова допомога за 2015-2020 роки виплачена у 2015-2020 роках.
Відтак, строк звернення до адміністративного суду відраховується з моменту виплати відповідної грошової допомоги та спливає через 6 місяців, відповідно до кожної виплати.
Суд звертає увагу позивача на презумпцію знання законодавства (лат. Ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається) - кожен вважається таким, що знає закони.
Правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України. Обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тому закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в частині 2 статті 68 Конституції України.
Суд не приймає визначені позивачем доводи з наступних підстав.
Верховний суд у Постанові від 14.05.2019 року по справі № 815/3087/18 висловив правову позицію:
«..Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України у редакції, чинній на момент прийняття судом першої інстанції рішення у цій справі, визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Суд не приймає доводів касаційної скарги, що про порушення свого права позивач дізнався у червні 2018 року, оскільки одноразова грошова допомога до 5 травня є щорічною виплатою, тому позивач повинен був дізнаватися про порушення своїх прав щороку при її отриманні в розмірі, меншому ніж передбачено законом….».

Крім того, слід звернути увагу представника позивача на правовий висновок ВП ВС у постанові № 755/10947/17 від 30.01.2019 р.

«…Нормами частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України вказує на те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні положення містять і Цивільний та Господарський процесуальні кодекси України.

Однак у зв`язку із нестабільністю судової практики, поширеними випадками винесення судами касаційної інстанції судових рішень які протирічать одне одному у практикуючих юристів виникає закономірне питання яку саме правову позицію слід використовувати при побудові стратегії судового захисту.

У постанові Великої Палати, яке пропонується до уваги, остання спробувала відповісти на таке питання.

В цій справі точкою зіткнення правових позицій сторін у справі стало те, яку ж саме позицію Великої Палата та Верховного Суду необхідно застосувати для визначення юрисдикційного спору щодо оскарження дій приватного нотаріуса як державного реєстратора речового права.

В своїй постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду».

На думку суду, саме такий підхід доцільно використовувати при застосуванні висновків Верховного Суду.

Щодо доводів позивача на те, що він «…проходить військову службу у Білгород-Дністровському прикордонному загоні у зв`язку з чим, більшу частину временні знаходиться за місцем несення служби та виконує покладені на нього обов`язки згідно доручень керівництва з охорони державного кордону у зв`язку з чим, не має багато вільного часу, для вирішення власних питань…», суддя не вважає поважною причиною пропуску строку звернення до суду, з огляду на таке.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

З приводу твердження позивача про відсутність в матеріалах справи доказів наявності у позивача юридичної освіти, у зв`язку із чим він не знав, що його права порушені, Верховний Суд зазначає, що відповідно до статті 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу; у випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Закон України «Про безоплатну правову допомогу» відповідно до Конституції України визначає зміст права на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги.

Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.12.2020 року по справі № 360/4485/19.

Приписами ч. 2 ст.44 КАС України встановлено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З огляду, на вказане позивач може звернутися із вимогою про визнання поважними причин пропуску строку.

При цьому, у поданій заяві позивачем не визначено поважної причини пропуску строку звернення до суду, який складає 6 місяців з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, більш того представником позивача зазначається що, строк встановлений статтею 122 КАС України останнім не порушено.

Згідно з ч. 6 ст. 161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Таким чином, позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду із зазначеним позовом та суд зазначає про необхідність надання заяви про поновлення строку для звернення до суду із зазначеним позовом та докази поважності причин його пропуску із урахуванням висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 9, 123, 256, 287, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви за вхід. №47968/21 від 02.09.2021 р. відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст. 256 КАС України та може бути оскаржена у порядку та строки визначені статтею 295, 297 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII Перехідні положення КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя Потоцька Н.В.