Справа № 420/221/20
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2021-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/221/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м.Одеса, 65045, ) про визнання протиправним та скасування наказу №247 від 24.12.2019 року, зобов`язання прийняти рішення (справа №420/221/20) та за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання прийняти рішення,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за результатом якого позивач просить:

визнати наказ Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 247 вiд 24.12.2019 р., про відмову Салімі Вахiда Мохаммад Насiм в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, i яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його.

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закон України « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення відносно до Салімі Вахiда Мохаммад Насiм про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги побоюваннями за своє життя та здоров`я внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях збройного конфлікту, а також систематичного порушення прав людини в Афганістані.

Ухвалою суду від 15 січня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Призначити підготовче засідання по вказаній справі, яке відбудеться за адресою суду: Фонтанська дорога,14, м.Одеса, 65062, 2-й поверх, в залі судового засідання №27 на 10 лютого 2020 року о 10 годині 30 хвилин за участю сторін.

Крім того до Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за результатом якого позивач просить:

визнати наказ Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 247 вiд 24.12.2019 р., про відмову Хабi Зада Ахмад Фахім Хабибулла в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, і яка потребує додаткового захисту, про скасувати його.

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закон України « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення відносно до ОСОБА_2 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги побоюваннями за своє життя та здоров`я внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях збройного конфлікту, а також систематичного порушення прав людини в Афганістані.

Ухвалою суду від 13 березня 2020 року об`єднано в одне провадження адміністративні справи за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м.Одеса, 65045, ) про визнання протиправним та скасування наказу №247 від 24.12.2019 року, зобов`язання прийняти рішення (справа №420/221/20) та за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання прийняти рішення (справа №420/222/20), присвоївши їм загальний номер №420/221/20.

Ухвалою суду від 03 квітня 2020 року зупинено провадження по справі №420/221/20 за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м.Одеса, 65045, ) про визнання протиправним та скасування наказу №247 від 24.12.2019 року, зобов`язання прийняти рішення, до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів.

Ухвалою суду від 25 серпня 2021 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено адміністративну справу до судового розгляду на « 20» вересня 2021 року о « 10» годині « 00» хвилин за участю сторін.

У судове засідання по справі №420/221/20 за позовом: ОСОБА_1 до Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу від 24.12.2019 року, призначене на 20 вересня 2021 року на 10:00 соби, які беруть участь у справі не з`явились. Представник відповідача надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу технічного засобу не здійснювалося. Судом продовжено розгляд справи у письмовому провадженні.

У відзивах на позовні заяви відповідач наполягав на надуманості підстав для звернення до органів ДМС щодо про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та протиріччя у співбесідах з позивачами.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Мазарi-Шаріф, пров. Балх. За національністю таджичка, за віросповіданням мусульманка-суніт. За сімейним станом заміжня, чоловік гр. Афганістану Хабiб зада ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з яким має трьох спільних дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Хабiб зада ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , НОМЕР_1 зада ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дiти проходять за особовою справою заявниці. Шукач захисту має середню медичну освіту, яку здобула на території Афганістану у період - років та 2000 - 2003 років, м. Мазарі-Шаріф (ліцей « ІНФОРМАЦІЯ_5 ), надано копію диплому акушерки. Щодо трудової діяльності на Батьківщині, протягом 2006-2010 років працювала акушеркою в медичному центрі «Фарахі Бехзуд», пров. Сареполь, с. Бехзуд, у період 2010-2019 років - в медичному центрі « ІНФОРМАЦІЯ_6 », АДРЕСА_2 (підтверджень не надано), наразі безробітна. Заявниця не була та не є членом жодних політичних, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій ані в країні громадянської належності, ані на території України.

ОСОБА_1 в`їхала на територію України 28.11.2019 року. З території Афганістану вибув 20.08.2019 року, варейсом Кабул (Афганістан) Дубап (OAE) Москва (РФ), на підставі паспортного документу серії НОМЕР_2 (зі слів особи паспортний документ був зіпсований при перетинанні кордону України). З території Росії вибула в листопаді 2019 року в напрямку Україну. В`їзд в Україну здiйснила нелегально, 28.11.2019 року дісталась м. Харків. Звернення до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось 19.12.2019 року. В заяві шукач захисту вказала переслідування з боку угруповання «Талібан» в країні громадянської належності як причину виїзду.

ОСОБА_2 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Мазарі-Шаріф, пров. Балх. За національністю таджик, одружений за віросповіданням мусульманин-суніт. За сімейним станом одружений на гр. Афганістану ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_7 , з якою має трьох спільних дітей, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 , діти проходять за особовою справою матері (с № 20190D0277). ОСОБА_2 має вищу медичну освіту, яку здобув території Афганістану у період 2014 - 2019 років, приватний університ «Туркістан», медичний факультет, м. Мазарі-Шаріф (надано сертифікат) № 10 від серпня 2019 року, диплом № НОМЕР_3 про отримання середньої медичної освіти). Щодо трудової діяльності на Батьківщині, протягом 2000- 2011 років працював лікарем в медичному центрі «Фарахi Бехзуд», про Сареполь, с. Бехзуд, у період 2011-2019 років був відповідальним медичному центрі «Фарахі Аргун», пров. Балх, р-н Балх, за сумісництвом виконував функції лікаря (до управління надано копію сертифіка працевлаштування: - в медичному центрі «Бехзод» пров. Сареполь у період 01.11.2009 - 09.04.2001 років; - лист органiзацiп BRAC-Afghanistan, 12.02.2008 року про роботу особи на посаді медбрата в пров. Балх), наразі безробітний. Заявник не був та не є членом жодних політичних, молодіжн релігійних, військових чи інших організацій ані в країні громадянських належності, а України.

Хабіб Зада ОСОБА_3 в`їхав на територію України 28.11.2019 року. З території Афганістану вибув 20.08.2019 року, авіарейсом Кабул (Афганістан) - Дубаї (OAE) - Москва (РФ), на підставі паспортного документу серії НОМЕР_4 (зі слів особи паспортний документ був зіпсований при перетинанні кордону України). З території Росії вибув в кінці листопада 2019 року в напрямку нашої держави. В`їзд в Україну здійснив нелегально, 28.11.2019 року дістався м. Харків. Звернення до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вiдбулось 19.12.2019 року. В заяві позивач вказав переслідування з боку угруповання «Талібан» в країні громадянської належності як причину виїзду.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 247 вiд 24.12.2019 р., відмовлено Салімі Вахiда Мохаммад Насiм в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, i яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його.

Наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 247 вiд 24.12.2019 р., про відмовлено Хабi Зада Ахмад Фахім Хабибулла в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, і яка потребує додаткового захисту, про скасувати його.

Позивачі вважають зазначені наказ протиправними та необґрунтованими у зв`язку з чим звернулись до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року "Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту" обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Крім того, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти , які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Відмовляючи в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання громадян Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями, ГУ ДМС України в Одеській області виходило з того, що надані позивачем твердження мають значні відмінності і виглядають цілком необґрунтованими.

Крім того, зазначені розбіжності разом із загальною поверхнево наданою інформацією вказують лише на неправдоподібність тверджень позивача, у зв`язку з чим в`їзд позивача на територію України в такому випадку не може бути розглянутий з позиції існування підстав для визнання його біженцем.

Верховний Суд погодився з такими висновками із зазначенням того, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесід останнього із посадовими особами відповідача, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

При цьому зауважив та акцентував увагу на тому, що не аргументовано висновок відповідача в частині оцінки доводів позивача в аспекті наявності умов для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, у зв`язку з посиланням позивача у анкеті на наявність військових дій на території країни, що розцінюється міжнародною спільнотою як загальнопоширене насилля та порушення прав людини.

Також немає посилань на зібрану та проаналізовану відповідачами або самостійно використану інформацію по країні походження позивача (Афганістан), яка б дозволяла стверджувати про відсутність умов, зазначених у пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Також зазначено, що бажання шукача захисту оформити своє легальне перебування на території України не є беззаперечним доказом відсутності загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження та не є умовою, вичерпний перелік яких наведено у статті 6 Закону № 3671-VI, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Верховний Суд звертає увагу, що побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником та її дітьми.

При цьому, побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

З урахуванням зазначеного, при повторному розгляді даної справи необхідно встановити умови для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону №3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону №3671-VI.

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як було зазначено вище, поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Як вбачається з матеріалів справи позивачі побоюються стати жертвами збройного конфлікт на території Ісламської Республіки Афганістан та наводять приклади щодо обґрунтованості таких побоювань, зокрема погрози за місцем роботи позивачів.

Суд не може встановити єдину концепцію значення релігії у країні-походження позивача, а значення або вплив вчинків, які становлять публічне вираження релігійного переконання, не є тотожними залежно від епохи або контексту. Тому регулювання даного питання може змінюватись залежно від країни і від національних традицій, а також від вимог, які диктує необхідність захистити права й свободи інших осіб і підтримати громадський порядок. Тому вибір обсягу і способу такого регулювання неодмінно має бути певною мірою залишений даній державі, оскільки він залежить від конкретного національного контексту.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення позивача до країни свого походження. Відповідно до положень ст.15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU поняття «серйозна шкода» (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе: смертну кару або приведення її у виконання; тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; серйозну і індивідуальну загрозу життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Відповідачем не проведено в повній мірі перевірку відомостей, викладених у заяві-анкеті та під час співбесід, що свідчить про формальність, необґрунтованість та передчасність висновків щодо відмови позивачу у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Зі змісту наведених показів позивача підтверджуються факти того, що в країні його походження тривають переслідування громадян за ознаками порушення закону шаріату. Повернення позивача в країну походження може становити реальну, серйозну та індивідуальну загрозу його життю через нібито протиправну поведінку позивача із людиною протилежної статі.

Також відповідачем не було проаналізовано інформацію по країні походження позивача (Афганістан), яка б дозволяла стверджувати про відсутність умов, зазначених у пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Суд зазначає, що загально відомою є інформація, що релігійний спосіб життя у країні походження позивача вимагає від корінних жителів, водночас, слідувати релігійним приписам і присвячувати себе релігійній діяльності, які можуть забирати значну частину їхнього часу і іноді набирати радикального вигляду. Зокрема закон шаріату встановлює, що чоловіки, які вважаються такими, що порушують усталені звичаї, можуть також піддаватися ризику жорстокого поводження, особливо у випадках, коли їх звинувачують в перелюбстві і позашлюбних сексуальних відносинах.

Суд звертає увагу на той факт, що пояснення заявника в силу нормативів пункту 196 Керівництва та роз`яснень щодо тягаря та стандарту доведення при розгляді заяв про надання статусу біженця УВКБ ООН від 16.12.98 року - мають прийматися як належний доказ навіть у разі відсутності документального підтвердження, у разі, якщо ці пояснення є логічно послідовними та вірогідними, а також не суперечать загальновідомим фактам.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що внаслідок неповного з`ясування всіх обставин, які можуть бути підставою побоювань позивача щодо загрози її життю і здоров`ю, ДМС України прийняте безпідставне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки таке рішення не ґрунтується на всебічному вивченні та оцінці всіх документів, матеріалів та з`ясуванні всіх обставин, а тому оскаржуване позивачем рішення слід скасувати як протиправне.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд користуючись повноваженнями, наданими частиною другою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, приходить до переконання про захист порушених прав позивача шляхом зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закон України « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення відносно до Салімі Вахiда Мохаммад Насiм про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закон України « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення відносно до ОСОБА_2 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.14 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м.Одеса, 65045, ) про визнання протиправним та скасування наказу №247 від 24.12.2019 року, зобов`язання прийняти рішення (справа №420/221/20) та адміністративний позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання прийняти рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 247 вiд 24.12.2019 р., про відмову Салімі Вахiда Мохаммад Насiм в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, i яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закон України « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення відносно до Салімі Вахiда Мохаммад Насiм про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 247 вiд 24.12.2019 р., про відмову Хабi Зада Ахмад Фахім Хабибулла в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, і яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закон України « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення відносно до ОСОБА_2 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С. Єфіменко