Справа № 500/5977/21
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2021-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

Справа № 500/5977/21

24 вересня 2021 рокум. Тернопіль
Суддя Тернопільського окружного адміністративного суду Мірінович У.А., розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

20 вересня 2021 року до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, у якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо невиплати ОСОБА_1 нарахованої пенсії за період з 01.04.2019 по 30.04.2021 в сумі 119061,38грн;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті пенсії за період з 01.04.2019 по 3004.20221 в сумі 119061,38 грн.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, серед іншого, чи немає підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду у справі № 500/3839/20 від 29.12.2020 Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області було зобов`язано здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2019 на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 №10/2/66 від 10.11.2020 про розмір грошового забезпечення станом на 05.03.2019, у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІ1 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та з врахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання рішення суду пенсійним органом здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2019 по 30.04.2021. При цьому, сума невиплаченої пенсії складає 119061,38 грн.

Позивачем подано до відповідача заяву щодо примусового виконання судового рішення у справі № 500/3839/20 від 29.12.2020, однак Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області допускає бездіяльність з виконання зазначеного рішення суду чим порушує встановлений йому безальтернативний обов`язок здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача, на підставі судового рішення.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відкриття провадження у справі, розглянувши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин другої та третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Як слідує із заявлених позовних вимог, позивачем порушується питання, пов`язані з виконанням Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області в користь позивача судового рішення Тернопільського окружного адміністративного суду у справі № 500/3839/20 від 29.12.2020.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що позивачем, незважаючи на наведення в позовній заяві покликань на його звернення до відповідача щодо повторного перерахунку пенсії з урахуванням рішення суду, жодне з рішень відповідача, прийняте за результатами розгляду такої заяви позивача, самостійним предметом спору не визначається та не оскаржується, питання про визнання неправомірними та скасування таких рішень з визначених законом підстав задля забезпечення поновлення прав та інтересів позивача у разі їх порушення - не визначається позивачем самостійним предметом спору в межах даної справи.

Натомість порушується лише питання щодо бездіяльності відповідача з приводу невиконання зазначеного рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29.12.2020 у справі № 500/3839/20 та зобов`язання його у зв`язку з цим вчинити відповідні дії, спрямовані на виконання даного судового рішення у інший спосіб, а саме шляхом стягнення таких сум.

Однак, суд зазначає, що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень, регламентуються IV розділом Кодексу адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність встановлену законом.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Згідно із частиною першою статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до частин першої, шостої статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Аналіз зазначених норм свідчить, що є наступні види судового контролю за виконанням судового рішення, такі як зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу (стаття 382 КАС України) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (стаття 383 КАС України).

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі №806/2143/15 звертав увагу, що зазначені правові норми Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за Кодексом адміністративного судочинства України.

Суд зазначає, що заявлений у даній справі позов фактично спонукає суд адміністративної юрисдикції вдатися до перевірки належності виконання рішення судів, які набрали законної сили, і у випадку встановлення неналежності їх виконання повторно зобов`язати відповідача вчинити тотожні дії.

За вказаних обставин, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.

У зв`язку з цим, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

За таких обставин, на думку суду, у справі, яка розглядається вказані обставини підлягають перевірці в межах вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень в адміністративних справах.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постановах від 9 липня 2019 року у справі №826/17587/18, від 15 квітня 2020 року у справі №367/1240/16-а та від 30.12.2020 у справі №520/1744/18.

Позов, який направлений на контроль за виконанням судового рішення, виключає одночасний розгляд спору про оскарження дій суб`єкта владних повноважень з інших підстав, що не пов`язані з належним виконанням судового рішення, а відтак саме суд, який постановив рішення по суті позовних вимог наділений повноваженнями щодо судового контролю.

Близьких за змістом висновків раніше дійшов і Пленум Вищого адміністративного суду України у Постанові №3 від 13 березня 2017 року "Про огляд практики застосування адміністративними судами статі 267 Кодексу адміністративного судочинства".

Такий процесуальний механізм є необхідним для забезпечення рівності сторін, процесуальної дисципліни та юридичної визначеності.

Відповідно, подання позову, який по своїй суті є способом, спрямованим на зобов`язання відповідача виконання відповідне судове рішення, - свідчить про помилковість обрання позивачем способу захисту порушених прав.

Відтак, суд також враховує, що винесення судового рішення, яке передбачає оцінку судового рішення прийнятого в іншій справі, буде суперечити ст. 129-1 Конституції України.

З огляду на вищенаведене, суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 17.04.2019 року у справі № 355/1648/15-а, від 21.11.2019 у справі № 802/1933/18-а.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

Враховуючи, що позов, заявлений позивачем, виник на стадії виконання судового рішення, а спірні відносини у даному випадку є пов`язаними (похідними) з неналежним виконанням судового рішення, постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 29.12.2020 у справі №500/3839/20, і не є самостійними позовними вимогами, тобто безпосередньо пов`язані з предметом і підставою позову за якими вже є постановлене судове рішення по суті позовних вимог, - існують правові підстави для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до приписів пункту 2 частини першої статті 170 КАС України.

В іншому випадку, розгляд питань, пов`язаних із виконанням цього рішення некомпетентними (в розумінні частини першої статі 383 КАС України) судами шляхом розгляду нових позовних вимог (сукупність проваджень) призведе до штучного створення перешкод щодо належного судового контролю за виконанням попереднього рішення суду з аналогічного предмету та підстави позову, які були первинними для виникнення даних спірних правовідносин (в даному випадку постанови Тернопільського окружного адміністративного суду у справі №500/4470/20), та фактично створює можливість перегляду остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише заради повторного судового розгляду і ухвалення нового рішення у справі, що є порушенням конституційного принципу щодо обов`язковості судового рішення (частина 5 статті 124 Конституції України), принципу юридичної визначеності та поваги до остаточного рішення суду (Res judicata у світлі прецедентних рішень Європейського суду з прав людини).

Суд також приймає до уваги висновки Європейського суду з прав людини, зроблені у справі Зубац проти Хорватії (ZUBAC v. CROATIA) від 05 квітня 2018 року (заява № 40160/12), за якими формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

Виходячи із цих міркувань та підстав суд застосовує правові наслідки, передбачені пунктом 2 частини першої статті 170 КАС України.

Суд зауважує на тому, що позивач вправі обирати на власний розсуд спосіб правового захисту, в той же час право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року справа "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини"), зокрема діюче законодавство, яке є доступним та передбачуваним, виключає можливість повторного розгляду тотожних позовних вимог.

Аналогічні висновки суду також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 20.02.2019 по справі № 806/2143/15, від 03.04.2019 у справі №820/4261/18.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов до висновку про відмову у відкритті провадження у даній справі.

При цьому, згідно із частиною п`ятою статті 170 КАС України, повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Керуючись статтями 170, 241, 248 КАС України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкриті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Копія ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Мірінович У.А.