Справа № 300/4601/21
Суддя: Микитин Н.М.
Дата ухвалення: 2021-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про повернення позовної заяви
"27" вересня 2021 р. Справа № 300/4601/21
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Микитин Н.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Державної регуляторної служби України про визнання протиправним та скасування наказу від 01.02.2017 за №36-к в частині встановлення випробувального терміну, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Державної регуляторної служби України про визнання протиправним та скасування наказу від 01.02.2017 за №36-к в частині встановлення випробувального терміну.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 залишено дану позовну заяву без руху, у зв`язку з її невідповідністю вимогам статтям 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали суду, 30.08.2021 від позивача на адресу Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, відповідно до якої: зазначено щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви, долучено належним чином засвідчені письмові докази на яких ґрунтуються позовні вимоги, копії яких додано до позовної заяви.
Одночасно в заяві про усунення недоліків, ОСОБА_1 заявлено клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду, яке позивач обґрунтовує тим, що після винесення оскаржуваного наказу, постійно хворів, що перешкоджало йому звернутись в суд. Крім того, позивач зазначає, що під час дії наказу в.о. голови Державної регуляторної служби України №246-К від 31.07.2017, відповідно до якого позивача звільнено з посади головного спеціаліста і питань запобігання та виявлення корупції Державної регуляторної служби України, останній мав об`єктивні підстави сумніватися, що звернення до суду з даним позовом виявиться ефективним. Тому виправданим спочатку було оскарження наказу про звільнення. Відтак, незважаючи на те, що це призвело до значної затримки із зверненням до суду з даним позовом, на думку позивача, причина, з якої це сталося, є поважною. В зв`язку із наведеним, позивач просить визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити строк на звернення до суду.
При вирішенні питання щодо визнання причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду поважними, суд зазначає наступне.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
Згідно частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим кодексом або іншими законами.
Частиною 3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
У даній категорії справ процесуальний закон визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17.07.1997 р.) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Водночас, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви від 30.08.2006 р. (справа "Каменівська проти України"), "право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані".
Отже, за практикою Європейського Суду з прав людини право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").
Суд зазначає, що дотримання строків звернення до суду з позовною заявою є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Це дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Тому у разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку. Зазвичай це обставини, що не залежать від волі такої особи.
Виходячи з вищевикладеного, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Із змісту адміністративного позову слідує, що позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ Державної регуляторної служби України від 01.02.2017 за №36-к в частині встановлення випробувального терміну.
Однак, позивач звернувся до адміністративного суду з даним адміністративним позовом 24.08.2021, що підтверджується датою, зазначеною реєстраційним штампом на конверті при відправленні кореспонденції.
Відтак позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, встановлений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
В обґрунтування поважності підстав пропуску строку звернення до суду позивач, зазначає що строк на звернення до суду із вказаними вимогами ним пропущено у зв`язку з оскарженням наказу Державної регуляторної служби України від 31.07.2017 за №246-к про звільнення позивача та об`єктивним сподіванням щодо захисту його прав таким оскарженням.
Однак, суд звертає увагу, що звільнення позивача з публічної служби жодним чином не може стосуватись питання строку звернення з даним адміністративним позовом до суду, оскільки правовідносини при прийнятті на публічну службу і при звільненні з публічної служби є повністю відмінними та не можуть бути взаємопов`язаними.
Відтак, обставини оскарження наказу Державної регуляторної служби України від 31.07.2017 за №246-к про звільнення ОСОБА_1 поважними підставами пропуску строку звернення до суду для оскарження наказу Державної регуляторної служби України від 01.02.2017 за №36-к про прийняття ОСОБА_1 на публічну службу бути не можуть.
Крім цього суд враховує, що строк на оскарження наказу відповідача від 01.02.2017 за №36-к закінчився 01.03.2017, тобто задовго до видання наказу Державної регуляторної служби України від 31.07.2017 за №246-к про звільнення ОСОБА_1 .
Також, суд зазначає, що порівняльний аналіз термінів дізнався та повинен був дізнатися дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав як державного службовця, а тому доведення факту, через який особа не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. Тобто, особа повинна також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого права.
З долученої ОСОБА_1 до позовної заяви копії наказу від 01.02.2017 за №36-к судом встановлено, що позивач був обізнаний про призначення його, з 02.02.2017 на посаду головного спеціаліста з питань запобігання та виявлення корупції на місяць, згідно з штатним розписом, із збереженням 6 рангу державного службовця, як такого, який успішно пройшов конкурсний відбір, з випробувальним терміном чотири місяці.
Таким чином, про факт призначення на посаду головного спеціаліста з питань запобігання та виявлення корупції звільнення, з випробувальним терміном чотири місяці позивачу було достеменно відомо ще у лютому 2017 року.
Доказів неможливості звернення до відповідача з відповідними заявами та запитами щодо випробувального терміну, або ж оскарження наказу від 01.02.2017 за №36-к в частині встановлення випробувального терміну, з квітня 2017 року по серпень 2021 року матеріали справи не містять.
Стосовно хвороби ОСОБА_1 , про яку останній вказує як на поважну причину, яка унеможливлювала вчасне звернення позивача із вказаним позовом у строк, визначений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.
Однак, в результаті дослідження долучених ОСОБА_1 доказів, зокрема консультаційного висновку Рожнятівської ЦРЛ про результати лабораторних досліджень від 20.02.2017, висновку МРТ від 22.05.2017, висновку МРТ від 04.06.2021, висновку ТОВ « Медичний центр» Євроклінік» від 04.06.2021, висновку медичної клініки Doctor Smart від 19.07.2021, висновку МРТ від 22.07.2021, судом встановлено, що такі не містить конкретного періоду знаходження позивача на стаціонарному лікуванні.
Натомість відповідно до інформації, яка міститься в електронній системі «Діловодство спеціалізованого суду» суд встановив, що ОСОБА_1 неодноразово у період 2017-2021 роки звертався з позовами до Івано-Франківського окружного адміністративного суду, а саме:
- 21.06.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ліквідаційної комісії управління МВС України на Південно-Західній залізниці, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій (справа №809/893/17) та 18.01.2018 брав участь у судовому засіданні при оголошенні судового рішення у даній справі;
- 14.08.2017 вернувся до суду з адміністративним позовом до Державної регуляторної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача перший заступник директора Департаменту з питань безпеки, оборони, діяльності органів юстиції та запобігання корупції, уповноважена особа Секретаріату Кабінету Міністрів України Скляренко Марина Вікторівна, про визнання протиправним наказу №246-к від 31.07.2017, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (справа № 809/1157/17) та 02.11.2017 брав участь у судовому засіданні при оголошенні судового рішення у даній справі;
- 18.06.2019 звернувся до суду з позовом до Ліквідаційної комісії УМВС України на Південно-Західній залізниці, третя особа, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення (справа №300/1296/19);
- 25.02.2020 позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення (справа № 300/452/20);
- 08.12.2020 звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Рожнятівської райдержадміністрації Івано-Франківської області про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати позивачу недоплаченої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, а також зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу недоплачену суму щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як інваліду війни ІІ групи в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком (справа № 300/3619/20);
- 22.12.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо обмеження пенсії позивача максимальним розміром та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок і виплату пенсії позивачу з 01.01.2016 без обмеження її максимальним розміром, з урахуванням раніше виплачених сум (справа № 300/3860/20);
- 05.01.2021 звернувся в суд з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області у якій просить визнати протиправними дії щодо обмеження пенсії максимальним розміром; зобов`язати здійснити перерахунок та виплату пенсії з 01.01.2016 без обмеження її максимальним розміром, з урахуванням раніше виплачених сум (справа № 300/24/21).
Відтак, наведені вище документи свідчать про перебування позивача на стаціонарному лікуванні у певні періоди, а саме: з 03.01.2017 по 17.01.2017, з 23.06.2021 по 12.07.2021 та з 27.07.2021 по 13.08.2021, що є підставою для визнання поважними причини пропуску місячного строку звернення до суду в періоди з 03.01.2017 по 17.01.2017, з 23.06.2021 по 12.07.2021 та з 27.07.2021 по 13.08.2021.
В той же час, суд зауважує, що з дати наказу Державної регуляторної служби України від 01.02.2017 за №36-к до дати звернення позивача з даним позовом (24.08.2021) минув строк 4 роки 6 місяців, та в цей період ОСОБА_1 неодноразово звертався до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовними заявами до інших відповідачів, що спростовує доводи позивача про неможливість його своєчасного звернення до суду з цим позовом у зв`язку із незадовільним станом здоров`я.
Також, суд вважає посилання позивача на перебування на амбулаторному лікуванні як на поважність причини пропуску строку звернення до суду безпідставними, оскільки амбулаторне лікування не перешкоджало позивачу звернутись до суду.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 22.11.2019 в справі №120/4137/18-а та ухвалі від 20.11.2019 в справі №440/2895/19, зазначивши, що перебування особи на амбулаторному лікуванні, на відміну від стаціонарного, не позбавляє можливості такої особи реалізувати своє право на захист порушених прав, як самому так і через представника.
Відтак, зазначені позивачем підстави у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду з вимогами щодо оскарження наказу від 01.02.2017 за №36-к в частині встановлення випробувального терміну, не є поважними та не свідчать про наявність у позивача перешкод чи труднощів, що унеможливили своєчасне звернення до суду з даним позовом.
При цьому, обов`язковою умовою поновлення судом строків на звернення до адміністративного суду є існування поважної причини (певних обставин або обставини, за яких своєчасне здійснення процесуальної дії було неможливим або утрудненим) пропуску такого строку, про що зазначається та підтверджується матеріалами, що до неї додаються.
За таких обставин, суд вважає, що позов поданий позивачем із пропущенням строків звернення до адміністративного суду, встановлених частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, а підстав для поновлення зазначеного процесуального строку немає.
Частиною 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Оскільки, ОСОБА_1 подано позов після закінчення строків, встановлених законодавством, а наведені позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду не визнані судом поважними, суд прийшов до переконання, що позовна заява підлягає поверненню.
На підставі наведеного, керуючись статтями 122, 123, 169, 241-243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -
У Х В А Л И В:
Визнати неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду з позовною заявою Державної регуляторної служби України про визнання протиправним та скасування наказу від 01.02.2017 за №36-к в частині встановлення випробувального терміну, з підстав, визначених у заяві про поновлення процесуального строку від 17.09.2021.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної регуляторної служби України про визнання протиправним та скасування наказу від 01.02.2017 за №36-к в частині встановлення випробувального терміну - повернути позивачу з усіма доданими до неї матеріалами.
Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала може бути оскарженою в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки встановлені частиною 2 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Микитин Н.М.