Справа № 160/7178/21
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 липня 2021 року Справа № 160/7178/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
06 травня 2021 року (28 квітня 2021 року направлено засобами поштового зв`язку) до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата компенсації за речове майно) за період з 22.02.2017 р. по день ухвалення судового рішення.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено щодо бездіяльності дій військової частини НОМЕР_1 , які виразились у відмові виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. Також, позивач вважає, що з огляду на приписи ст. ст. 166, 117 КЗпП України має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата компенсації за речове майно) за період з 22.02.2017 р. по день ухвалення судового рішення.
02.06.2021 року від військової частини НОМЕР_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В мотивування означеного відповідач зазначив про те, що відповідно до Директиви Міністерства Оборони України і Генерального штабу Збройних Сил України від 13.09.2014 року №Д322/1/33 «Про проведення додаткових організаційних заходів в Збройних Силах України у 2014 році» військова частина НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 -польова пошта) була розформована, посадові особи частини або звільнені у запас або переведені до нових місць служби, усі документи, які збереглись та не були знищені в ході участі у проведенні антитерористичної операції, здані до Державного галузевого архіву (м. Київ), а її правонаступником визначено військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_5 -польова пошта). Рядовий ОСОБА_1 був військовозобов`язаним, прибув з Луцького ОМВК Волинської області для проходження військової служби (тобто відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» він був мобілізованим) та зарахований до списків особового складу частини, на всі види забезпечення, в тому числі і на речове забезпечення, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_4 -польова пошта №133 (по стройовій частині) від 20 червня 2014 року та був відразу забезпечений речовим майном у повному обсязі за нормою №10 діючого на той час наказу Міністерства оборони України №45 від 31 січня 2006 року «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1444 (зі змінами)». Після розформування військової частини НОМЕР_4 -польова пошта, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_6 - польова пошта (по стройовій частині) від 01.12.2014 року №20 був зарахований з 01 грудня 2014 року до її списків особового складу. Згідно до вимог діючого на той час наказу Міністерства оборони України №45 від 31 січня 2006 року «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1444» військовослужбовці рядового, сержантського та офіцерського складу призвані за мобілізацією забезпечуються за нормою №10 забезпечення речовим майном військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні та спеціальні збори у Збройні Сили та в інші військові формування. Рядовий ОСОБА_1 був забезпечений всім необхідним речовим майном у повному обсязі відразу з моменту його зарахування до списків особового складу військової частини га постановки на речове забезпечення на весь час проходження служби у військовій частині. Під час проходження військової служби ОСОБА_1 щодо незабезпечення себе речовим майном до посадових осіб військової частини не звертався та будь-які претензії з цього приводу не висловлював. Грошова компенсація за неотримане речове майно не виплачувалась відповідно до пункту 17 розділу III наказу Міністерства оборони України №232 від 29 квітня 2016 року «Про забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України речовим майном особистого користування в мирний час та особливий період» відповідно до вимог якого мобілізовані звільняються в запас у тій формі одягу, що знаходиться в їх особистому користуванні, при ньому предмети речового майна, які не були видані (незалежно від причини), під час звільнення не видаються.
Під час проходження військової служби Позивач був повністю забезпечений речовим майном, а тому ніяка грошова компенсація йому не передбачена та неповинна була нараховуватись.
Після переведення до військової частини НОМЕР_5 - польова пошта ( НОМЕР_1 ) Позивач взагалі не виконував покладені на нього обов`язки військової служби. Даний факт підтверджується витягами із наказів командира військової частини НОМЕР_5 - польова пошта (по стройовій частині) від 15.12.2014 року №31, від 29.01.2015 року №20, від 30.01.2015 року №21 відповідно до яких позивач перебував або в госпіталі або був звільнений від виконання службових обов`язків у зв`язку із хворобою. Після останнього перебування в госпіталі (відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_5 - польова пошта (по стройовій частині) від 30.01.2015 року №21) він самовільно його залишив, до місця служби не прибув, використовував час на свій власний розсуд, після чого був знятий з усіх видів забезпечення та прибув і заявив про себе з вимогою щодо свого звільнення з лав Збройних Сил України у запас лише 22.02.2017 року (даний факт підтверджується його довідкою про доходи). Тобто, під час проходження своєї військової служби ОСОБА_1 грубо порушував військову дисципліну, злісно ухилявся від виконання покладених на нього обов`язків військової служби про що, також, свідчить абзац 3 пункту 4 щодо ОСОБА_1 витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_5 - польова пошта (по стройовій частині) від 22.02.2017 року №41 про виключення позивача зі списків особового складу: «До оперативного резерву не зараховувати у зв`язку з низькими морально-діловими якостями». Також даний факт підтверджується аудиторським звітом від 02 листопада 2018 року №234/5/57 Про результати проведення аудиту відповідності та фінансового аудиту у військовій частині НОМЕР_1 проведеного аудиторською групою під керівництвом начальника відділу аудиту Управління ОСОБА_2 за результатами якого було встановлено, що рядовому ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 була здійснена незаконна виплата грошового забезпечення за період січень 2015 року - травень 2016 року у розмірі 3687 гривень 19 копійок у зв`язку з тим, що протягом вказаного періоду служби він ухилявся від своїх прямих обов`язків, не виконував їх та самовільно залишив місце служби. Позивач у позовній заяві чітко зазначив, що, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби мають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_5 - польова пошта (по стройовій частині) рядовий ОСОБА_1 , який перебував у розпорядженні командира військової частини звільнений з військової служби у запас та з 22 лютого 2017 року виключений зі списків особового складу частини.
З огляду на положення ч. 3, 4 ст. 123 КАСУ на думку відповідача позовна заява повинна бути залишена судом без розгляду.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2021 року зазначена вище справа розподілена та 07.05.2021 року передана судді Пруднику С.В
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи.
В період з 12.07.2021 року по 19.07.2021 року суддя Прудник С.В. перебував у щорічній відпустці.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є учасником бойових дій, про що свідчить копія посвідчення від 18.10.2018 року (Серія НОМЕР_7 ), яка наявна в матеріалах справи.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_5 -польова пошта (по стройовій частині) від 22.02.2017 року за №41 рядового ОСОБА_1 , який перебував у розпорядженні командира бригади, звільненого наказом командира 14 окремої механізованої бригади від 22 лютого 2017 року №34-РС з військової служби у запас відповідно до пункту 4 Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 15 січня 2015 року №113-VIII, з 22 лютого 2017 року виключено зі списків особового складу частини і направлено для зарахування на військовий облік до Луцького ОМВК Волинської області. постійним або службовим житлом не забезпечувався. До оперативного резерву не зараховувався у зв`язку з низькими морально-діловими якостями. Підстава: витяг з наказу командира 14 окремої механізованої бригади від 22 лютого 2017 №34-РС.
З матеріалів справи убачається, що 26.02.2021 року за №82 представником позивача адвокатом Івасик Т.Р. до військової частини НОМЕР_1 , направлено адвокатський запит. В даному запиті представник позивача просив: 1) Чи нараховувалася військовослужбовцю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 грошове та речове забезпечення за період перебування у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 , а саме з 01.12.2014 року по 22.02.2017 року включно. Якщо не нараховувалося грошове та речове забезпечення, слід повідомити причини та підстави такого не нарахування. 2) Повідомити в якому розмірі підлягає грошове та речове забезпечення для осіб військового звання рядовий, посади, що займав ОСОБА_1 в період 01.12.2014 р. по 22.02.2017 р. включно. 3) Чи отримував військовослужбовець ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 грошове та речове забезпечення за період перебування у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 , а саме з 01.12.2014 року по 22.02.2017 року включно. Якщо так, слід надати відповідні документи та зазначити суму (помісячно) і дату отриманого грошового та речового забезпечення. 4) Надати розрахунок середньомісячного та середньоденного грошового забезпечення за період з 01.12..2014 року по 22.02.2017 року. 5) Чи було використано військовослужбовцем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дні основної та додаткової відпуски, які йому належали за час проходження служби. Якщо так, слід надати відповідні підтверджуючі документи. 6) Якщо військовослужбовцем ОСОБА_1 не було використано дні основної та додатковї відпустки, слід повідомити, чи виплачувалась йому відповідна грошова компенсація за невикористані дні основної та додаткової відпустки.
Натомість, чи надавалась відповідь відповідачем на означений адвокатський запит, позивачем у позові не зазначено, так і про це не повідомив відповідач у поданій до суду відповіді на позовну заяву.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального та правового захисту визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі Закон № 2011-ХІІ).
Згідно ст.9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до абз.2 п.1 статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Відповідно до п.2 Порядку № 178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця (п.3 Порядку № 178).
Відповідно до п.4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Згідно п. 5 Порядку № 178 довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Таким чином, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби, у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
На користь вказаного свідчить те, що в пункті 4 Порядку № 178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
Суд встановив, що ОСОБА_1 станом на день звільнення з військової частини НОМЕР_1 не виплачено належну йому грошову компенсацію за неотримане речове майно, що підтверджується наказом від 22.02.2017 за №41 та не заперечується відповідачем.
Відповідач посилається на те, що позивач не звертався до командира військової частини НОМЕР_8 з рапортом на виплату відповідної компенсації за неотримане речове майно
З огляду на те, що під час розгляду справи позивач не надав належних доказів того, що відповідач отримав означений адвокатський запит для виплати компенсації за неотримане речове майно, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимоги про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
При цьому, суд враховує, що представником позивача 26.02.2021 року за №82 все ж направлено адвокатський запит на адресу військової частини НОМЕР_1 , а також не оспорюваним є право ОСОБА_1 на отримання компенсації за неотримане речове майно, тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Що стосується доводів відповідача на порушення позивачем строків звернення до суду, то суд зазначає, що ОСОБА_1 скористався досудовим порядком врегулювання спору, а відповідач не надав відповіді на його звернення чи рішення про відмову у виплаті відповідної компенсації. Тому відсутні підстави для залишення позовної заяви без розгляду.
При цьому, посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 був забезпечений речовим майном, під час проходження своєї військової грубо порушував військову дисципліну, злісно ухилявся від виконання покладених на нього обов`язків військової служби, рядовому ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 була здійснена незаконна виплата грошового забезпечення за період січень 2015 року - травень 2016 року у розмірі 3687 гривень 19 копійок суд не приймає до уваги, оскільки, будь-яких доказів на підтвердження забезпечення позивача речовим майном чи виплати компенсації за його неотримання відповідачем суду не надано.
Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За наведених доводів та наявних у справі письмових доказів, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити частково. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
В задоволенні іншої позовної вимоги відмовити.
Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку (несвоєчасність виплати індексації та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій), то суд звертає увагу на наступне.
Суд зазначає, що фактичної виплати грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно позивачу у цій справі на момент звернення з позовом не відбулося.
З цього приводу слід зазначити, що у пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі №4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як зазначив Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні, аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, Конституційний Суд України визначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі №810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 233, 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі №4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).
Лише після проведення фактичного розрахунку (виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові) починається перебіг строку, визначеного частиною першої статті 233 КЗпП України.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 12 серпня 2020 року у справі №400/3151/19.
Звідси, враховуючи, що повного розрахунку із позивачем на теперішній час не проведено, докази протилежного у матеріалах справи відсутні, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку (несвоєчасність виплати індексації та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій) у даній справі не підлягають задоволенню як передчасно заявлені.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У силу ч. ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.
Питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат судом не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник