Справа № 420/4283/21
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2021-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/4283/21
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року, ухвалене в порядку письмового провадження в м. Одесі, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, у якій позивач просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення № 21 від 15.12.2020 року щодо зменшення при перерахунку пенсії відсоткового розміру з 83 до 60% та обмеженням граничного розміру; зобов`язати відповідача здійснити з 01.10.2020 року перерахунок та виплату пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ, що діяв на момент виходу на пенсію з розрахунку 83% суми місячної заробітної плати на підставі довідки Одеської обласної прокуратури № 306 від 11.11.2020 року без обмеження максимального розміру пенсії з урахуванням раніше проведених виплат.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебуває на обліку в ГУПФУ в Одеській області з 2006 року та отримує пенсію призначену за вислугою років на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, яка діяла на час призначення пенсії) у розмірі 83% від середнього заробітку. Позивач зазначає, що Одеською обласною прокуратурою йому 11.11.2020 року надано довідку № 306 про розмір місячної заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсії, для подальшого надання її до ГУПФУ в Одеській області. За результатами розгляду заяви позивача про перерахунок пенсії прийнято оскаржуване рішення, згідно з яким розрахунок пенсії зроблений із 60% заробітної плати та застосовані обмеження її максимального розміру. На думку позивача, вказане рішення відповідача є протиправним та таким, що грубо порушує вимоги законодавства України, надані та гарантовані Конституцією України його права на соціальний захист, на отримання пенсії у розмірі, який відповідає нормам Конституції та законам України, нормам міжнародного права, судовій практиці та чинному законодавству. Позивач посилається на те, що відповідно до ст. 22, ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Позивач вказує, що Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668-VI до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ внесено нову норму, згідно з якою максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Цим же Законом зменшено максимальний розмір при призначенні пенсії. Разом з тим, позивач зазначає, що положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ щодо підстав та порядку перерахунку пенсій прокурорам змін у зв`язку з прийняттям Закону № 3668-VI від 08.07.2011 не зазнали. Відбулась лише зміна порядкового номеру частин статті, що регламентували вказаний порядок та підстави. Крім того, позивач посилається на те, що відповідно до п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3668-VI обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом. Окрім цього, пунктами 1 та 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України від 24.12.2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» передбачено, що цей Закон набирає чинності з 1 січня 2016 року. Дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року. Таким чином, позивач зазначає, що з часу призначення йому пенсії до Закону України «Про прокуратуру» внесено зміни, які суттєво звужують і обмежують зміст та обсяг прав пенсіонерів з числа працівників прокуратури, яким пенсія призначена до набрання чинності нової редакції цього Закону. Позивач вважає, що застосування нових положень закону до правовідносин, які виникли до набрання ними чинності, суперечить приписам ч.ч. 3 та 2 ст. 22, ч. 1 ст. 64, 58 Конституції України, практики Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України», справа «Федоренко проти України» (заява № 25921/02)). Крім того, на думку позивача, у відповідності до п. 5 ст. 242 КАС України необхідно врахувати висновки Верховного Суду у постанові від 03.05.2018 у справі № 308/11498/16, що при перерахунку пенсії працівникам прокуратур має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 21 від 15.12.2020 року щодо зменшення при перерахунку пенсії відсоткового розміру з 83 до 60% та обмеженням граничного розміру. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити з 01.10.2020 року перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, виходячи з розрахунку 83% суми місячної заробітної плати на підставі довідки Одеської обласної прокуратури № 306 від 11.11.2020 року без обмеження її максимального розміру пенсії з урахуванням раніше проведених виплат.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Доводами апеляційної скарги зазначено, що у випадку здійснення перерахунку пенсії з 01.10.2020 року при розрахунку розміру пенсії застосуванню підлягатимуть норми закону, що чинні на момент здійснення такого перерахунку, тобто, перерахунок має бути здійснено відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII виходячи з розрахунку 60% від суми місячної заробітної плати, а не 83%, як зобов`язав розрахувати суд першої інстанції. На думку апелянта, посилання позивача та суду першої інстанції на те, що розмір пенсії позивача має бути розрахований з відсотка, який був визначений при першому призначенні пенсії не відповідають нормам чинного законодавства, оскільки жодним нормативно-правовим актом не визначено обов`язок територіального органу Пенсійного фонду України при перерахунку пенсії, призначеної відповідно до Закону «Про прокуратуру», здійснювати розрахунок розміру пенсії із застосуванням відсотку, який був застосований при первинному призначенні пенсії. Також, апелянт вказує, що на осіб, яким пенсія перерахована відповідно до нормативно-правових актів, вказаних у статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668-VI, зокрема, Закону України «Про прокуратуру», та розмір якої перевищує максимальний розмір, встановлений даним Законом, поширюються приписи законодавства, чинні на час здійснення такого перерахунку, тобто, в тому числі, щодо обмеження пенсії максимальним розміром.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що пенсія йому призначена у 2006 році, а тому, до розміру його пенсії не можуть застосовуватись обмеження максимального розміру пенсії, визначені Законом України «Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року № 3668-VІ та Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII. Також, позивач вказує, що при перерахунку пенсії працівникам прокуратур має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії.

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України дана справа відноситься до категорії незначної складності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в ГУПФУ в Одеській області, з 04.12.2006 йому призначено пенсію за вислугу років довічно відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ у розмірі 83% від суми місячного заробітку.

11.11.2020 року позивачу надано довідку № 306 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення) станом на 11.09.2020 року, що враховується для перерахунку пенсії відповідно до рішення Конституційного Суду України від 13.12.2019 року № 7-р(ІІ)/2019, ст.ст. 81, 86 Закону України «Про прокуратуру» та у зв`язку з початком роботи Одеської обласної прокуратури (наказ Генерального прокурора від 08.09.2020 року № 414).

Позивач звернувся до ГУПФУ в Одеській області із заявою про перерахунок пенсії на підставі отриманої довідки.

За результатами розгляду заяви, ГУПФУ в Одеській області здійснило перерахунок пенсії позивачу з розрахунку 60% заробітку та застосував обмеження.

Розмір пенсії склав з 01.10 2020 року - 17120 грн., з 01.12.2020 року - 17690 грн.

Позивач не погодився з рішенням відповідача та звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що застосування відповідачем при перерахунку позивачу пенсії її розміру - 60% від заробітної плати є безпідставним, оскільки вказаний відсотковий розмір встановлений Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII та поширює свою дію на прокурорів та слідчих органів прокуратури, яким пенсія призначається та виплачується саме за нормами цього Закону з дати набрання ним чинності, а не перераховується.

Також, суд першої інстанції вказав на те, що пунктами 1 та 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 08.07.2011 року № 3668-VІ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» визначено, що цей Закон набирає чинності з 1 жовтня 2011 року, крім абз. 11 пп. 11 та абз. 138 пп.17 п. 6 розділу ІІ цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2012 року, обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що пунктами 1 та 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України від 24.12.2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» визначено, що цей Закон набирає чинності з 1 січня 2016 року, дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року.

Таким чином, враховуючи, що позивачу пенсія призначена 04.12.2006 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що перерахована позивачу пенсія не може обмежуватися максимальним розміром, тобто, не перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність.

З урахуванням встановлених фактів, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача № 21 від 15.12.2020 року щодо зменшення йому при перерахунку пенсії відсоткового розміру з 83 до 60% та обмеженням граничного розміру, зобов`язання відповідача здійснити з 01.10.2020 року перерахунок та виплату позивачу пенсії за вислугу років виходячи з розрахунку 83% суми місячної заробітної плати відповідно до довідки Одеської обласної прокуратури №306 від 11.11.2020 року без обмеження максимального розміру пенсії.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За обставин даної справи, позивачу, якому пенсію призначено відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ, на підставі вимог ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду № 7-р(ІІ)/2019 від 13.12.2019 року, ГУПФУ в Одеській області проведено перерахунок пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати працівників прокуратури з 01.10.2020 року у розмірі 60% від заробітної плати згідно довідки Одеської обласної прокуратури № 306 від 11.11.2020 року та з обмеженням максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, встановленими для осіб, які втратили працездатність.

Таким чином, питання щодо наявності у позивача права на перерахунок пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати працівників прокуратури відповідно до Закону № 1697-VII не є спірним у даній справі.

Водночас, позивач вважає, що відповідачем протиправно здійснено наведений перерахунок пенсії із розрахунку 60% від заробітної плати з обмеженням максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами посилаючись на те, що до такого перерахунку розмір його пенсії визначався із розрахунку 83% та на момент призначення пенсії за Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ обмеження розміру пенсії не застосовувалось.

В свою чергу, обґрунтовуючи правомірність своїх дій/рішення в частині перерахунку пенсії позивача із розрахунку 60% від заробітної плати із застосуванням обмеження максимального розміру, відповідач у відзиві на позовну заяву та поданій апеляційній скарзі посилається на положення ч.ч. 2, 15 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, в редакції на дату проведення перерахунку пенсії, а також вимоги ст. 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668-VI.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Так, колегія суддів зазначає, що позивач набув право на пенсію у 2006 році.

Відповідно до ч. 2 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII, що діяв на час набуття права позивача на пенсію, прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Відповідач не оспорює, що пенсія позивача до проведення спірного перерахунку розраховувалась у розмірі 83% від заробітку, однак, вважає, що при проведенні перерахунку пенсії позивача у 2020 році відсотковий розмір пенсії має бути застосований у відповідності до вимог ч. 2 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, в редакції на дату проведення перерахунку пенсії, а саме 60%.

Однак, колегія суддів вважає, що вказані доводи відповідача вірно визнані судом першої інстанції безпідставними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Тобто, ч. 2 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, на яку посилається відповідач, стосується порядку призначення пенсії прокурорам у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії.

В свою чергу, у спірному випадку позивачу було здійснено саме перерахунок пенсії, а тому, у відповідача не було підстав для застосування наведених вимог ч. 2 ст. 86 Закону № 1697-VII.

Колегія суддів зазначає, що питання щодо перерахунку пенсії регулюється положеннями ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, яка згідно Рішення Конституційного Суду № 7-р(ІІ)/2019 від 13.12.2019 року підлягає застосуванню в первинній редакції: « 20. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок. Перерахунок призначених пенсій проводиться з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув право на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Пенсія працюючим пенсіонерам перераховується також у зв`язку з призначенням на вищу посаду, збільшенням вислуги років, присвоєнням почесного звання або наукового ступеня та збільшенням розміру складових його заробітної плати в порядку, передбаченому частинами другою, третьою та четвертою цієї статті, при звільненні з роботи або за кожні два відпрацьовані роки.».

Наведені положення ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII не містять вимог щодо зміни при перерахунку пенсії відсоткового значення вже призначеної пенсії, тобто, цей показник є незмінним, а тому, колегія суддів вважає, що застосувавши при перерахунку пенсії 60% на підставі ч. 2 ст. 86 Закону № 1697-VII, яка стосується порядку призначення пенсії прокурорам у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії, відповідач діяв протиправно, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги відповідача у цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують.

Що стосується максимального розміру пенсії, колегія суддів виходить з наступного.

Як вже зазначалось колегією суддів, у спірному випадку позивач набув право на перерахунок пенсії на підставі вимог ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду № 7-р(ІІ)/2019 від 13.12.2019 року.

Згідно абз. 16 ч. 15 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність.

Таким чином, оскільки позивачу здійснено перерахунок пенсії саме на підставі вимог Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, відповідач при такому перерахунку цілком правомірно застосував положення абз. 16 ч. 15 ст. 86 цього Закону.

Що стосується посилань позивача та суду першої інстанції на те, що пенсія позивача була призначена у 2006 році на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII без обмеження максимального розміру, а тому, відповідно застосування положень абз. 16 ч. 15 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, який набрав чинності після призначення йому пенсії, звужує обсяг набутих ним прав, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статей 147, 151-2 та 152 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України; рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

На сьогодні Конституційний Суд України у своїх рішеннях сформував практику стосовно запровадження, шляхом прийняття законів, нових механізмів перерозподілу Державного бюджету України та використання бюджету Пенсійного фонду України у соціальній сфері, спрямованих на досягнення розумного балансу між інтересами окремих осіб, суспільства та держави.

Так, у Рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 (пункт 5) Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, тобто кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва, проте відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

У Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 (пункт 2.1) Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, гарантоване статтею 48 Конституції України.

Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. В даному рішенні Конституційний Суд спирається на Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

У Рішенні Конституційного Суду від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права». Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини, гарантії цих прав і свобод. Але, визначаючи їх, законодавець може лише розширювати, а не звужувати, зміст конституційних прав і свобод та встановлювати механізми їх здійснення. Отже, положення частини третьої статті 22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності.

На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.

Тобто, одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, у першу чергу, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники.

У Рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, в ситуації з перерахунком призначеної пенсії працівникам органів прокуратури таке право може ґрунтуватися лише на положеннях чинного на день звернення із заявою про перерахунок пенсії законодавства та не може ґрунтуватися на законі, який втратив чинність.

Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII, на який посилається позивач, втратив чинність, а тому, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано доказів, що до проведення спірного перерахунку пенсії, розмір його пенсії був більшим, ніж після перерахунку, тобто, у спірному випадку позивачем не доведено, що не відбулось звуження набутих позивачем прав.

Висновки суду у даній справі відповідають правовим позиціям Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 640/1744/20.

Також, позивач посилається на неможливість застосування до спірних правовідносин вимог абз. 16 ч. 15 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII щодо максимального розміру пенсії з огляду на те, що Закон № 1697-VII наведеними положеннями був доповнений Законами № 213-VIII від 02.03.2015 року, № 911-VIII від 24.12.2015 року, № 1774-VIII від 06.12.2016 року. Позивач зазначає, що згідно Прикінцевих положень Законів №№ 213-VIII, 911-VIII, 1774-VIII дія положень цих Законів щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року, а також стосується пенсій працюючих пенсіонерів. За таких обставин, позивач вважає, що перерахунок його пенсії згідно Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII має бути здійснений без обмеження максимального розміру.

Суд першої інстанції прийняв до уваги наведені доводи позивача.

Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково погодився із вказаними доводами позивача, з огляду на викладене.

Так, первинна редакції Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII містила положення, згідно яких максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність (ч. 15 ст. 86).

Законом України № 213-VIII від 02.03.2015 року частину п`ятнадцяту статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII викладено в такій редакції:

« 15. Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року:

особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», пенсія, призначена відповідно до цієї статті, не виплачується;

у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особі відповідно до цієї статті (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

З 1 січня 2016 року пенсія, призначена відповідно до цієї статті, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», виплачується в розмірі, обчисленому відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність».

Згідно п. 2 Прикінцевих положень Закону України № 213-VIII від 02.03.2015 року порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Водночас, у спірних правовідносинах порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом № 213-VIII, щодо тимчасової невиплати пенсії під час роботи на відповідних посадах до позивача не застосовувався, а тому, колегія суддів відхиляє посилання позивача на наведені Прикінцеві положення вказаного Закону.

Також, Законом № 911-VIII від 24.12.2015 року у частині п`ятнадцятій статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII абзаци перший і другий викладено в такій редакції:

« 15. Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року:

особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються»;

в абзаці четвертому цифри « 2016» замінити цифрами « 2017»;

абзац шостий доповнити реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень».

Згідно Прикінцевих положень Закону № 911-VIII від 24.12.2015 року дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року.

Проте, у спірних правовідносинах тимчасове, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, обмеження розміру пенсії, що визначено Законом № 911-VIII від 24.12.2015 року не застосовано відповідачем, а тому, колегія суддів так само відхиляє посилання позивача на наведені Прикінцеві положення вказаного Закону.

Законом України № 1774-VIII від 06.12.2016 року у частині п`ятнадцятій статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII: в абзаці першому слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року»; в абзаці другому слова «законами України «Про державну службу» замінити словами і цифрами «які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», а також працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України»; в абзаці четвертому цифри « 2017» замінити цифрами « 2018»; в абзаці шостому слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінити словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».

Прикінцеві положення Закону України № 1774-VIII не містять будь-яких норм, що підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів вважає помилковими доводи позивача та висновки суду першої інстанції і вважає, що при проведенні спірного перерахунку відповідач вірно виходив з того, що положення норм чинного законодавства, якими обмежується максимальний розмір пенсії не визнавались у встановленому порядку Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), отже, є чинними і підлягають виконанню.

Крім того, надаючи оцінку діям відповідача щодо застосування обмежень розміру пенсії позивача, колегія зазначає, що за положеннями статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668-VI, який набрав чинності 1 жовтня 2011 року (в редакції, чинній на час здійснення перерахунку пенсії позивача з 1 жовтня 2020 року) максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно, зокрема, Закону України «Про прокуратуру» не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Відтак, на осіб, яким пенсія перерахована відповідно до нормативно-правових актів, вказаних у статті 2 Закону № 3668-VІ, зокрема, Закону України «Про прокуратуру», та розмір якої перевищує максимальний розмір, встановлений цим Законом, поширюються приписи законодавства, чинні на час здійснення такого перерахунку.

Зазначені вище положення Закону № 3668-VI не визнавались Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), отже, є чинними і підлягають виконанню.

Що стосується посилань позивача та суду першої інстанції на положення абзацу 1 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VI, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VI обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Пенсіонерам, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом і в яких розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) перевищує максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, виплата пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої та третьої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) відповідатиме максимальному розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановленому цим Законом.

Порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам встановлюється законодавством незалежно від дати призначення пенсії (щомісячного довічного грошового утримання).

Якщо внаслідок прийняття цього Закону розмір пенсії зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.

Аналізуючи положення пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VI, колегія суддів приходить до висновку, що вказані норми не можна тлумачити як підставу для скасування обмеження максимального розміру пенсій, призначених до набрання чинності Законом № 3668-VI.

В даному випадку ці норми не скасовують обмеження розміру пенсії, а лише визначають, що до моменту, коли розмір пенсії не відповідатиме встановленому максимальному розміру, виплата такої пенсії здійснюється без підвищень, доплат та інших перерахунків.

Наведені в пункті 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VI норми є спеціальними, оскільки дія їх розповсюджується на окрему групу суб`єктів, яка обумовлена певними особливостями (зокрема, осіб, пенсія яким призначена до набрання чинності цим Законом, в яких розмір пенсії перевищує максимальний розмір пенсії, встановлений цим Законом тощо).

Колегія суддів зазначає, що положення цього пункту спрямовані на врегулювання питань, які виникають у зв`язку із застосуванням Закону № 3668-VI щодо осіб, права яких внаслідок такого застосування могли підлягати звуженню.

У зв`язку з цим, положення пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3668-VI, а саме - усі його чотири абзаци, застосовуються у системному зв`язку між собою.

Таким чином, пункт 2 розділу ІІ Закону № 3668-VI в контексті перехідних положень не регулює питання обмеження максимальним розміром пенсії осіб, у яких на 1 жовтня 2011 року вона не досягала максимального розміру (десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність).

З огляду на викладене, оскільки на момент набрання чинності Законом № 3668-VI пенсія позивача не перевищувала законодавчо встановленого максимального розміру, колегія суддів приходить до висновку, що на нього не поширюються норми пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3668-VI.

Текстуальний аналіз пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VI дає підстави для висновку, що метою вказаної норми є деталізація умов дії положень статті 2 цього ж Закону лише щодо категорії пенсіонерів, яким пенсія призначена до набрання чинності цим Законом та перевищує встановлений максимальний розмір пенсії.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме, статті 2 та пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3668-VI.

Висновки суду у даній справі відповідають правовим позиціям Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постановах від 03 червня 2021 року у справі № 359/3736/17 та від 10 вересня 2021 року у справі № 580/5238/20.

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність дій відповідача щодо зменшення відсоткового розміру пенсії позивача при проведенні перерахунку пенсії, однак, помилково визнав протиправними дії відповідача в частині обмеження розміру пенсії.

Також, вирішуючи справу, суд першої інстанції помилково визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 21 від 15.12.2020 року пославшись на те, що цим рішенням зменшено при перерахунку пенсії відсотковий розміру з 83 до 60%, оскільки згідно наявної в матеріалах справи копії протоколу перерахунку за рішенням № 21, дата - 16.12.2020 року, а не 15.12.202020 року, як зазначено судом першої інстанції, позивачу проведено перерахунок пенсії з розрахунку 83% від заробітку, а тому, підстави для скасування цього рішення відсутні.

Водночас, в матеріалах справи наявний лист ГУПФУ в Одеській області від 02.02.2021 року, згідно якого перерахунок пенсії позивачу проведено з розрахунку 60% від заробітку.

За таких обставин, на підставі ст. 9 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в частині зменшення відсоткового значення розміру пенсії з 83 до 60 відсотків від суми заробітку із зобов`язанням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок пенсія позивача з 01.10.2020 року з розрахунку 83% від заробітку.

Водночас, за наведених обставин та висновків суду вимоги позивача в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 21 від 15.12.2020 року щодо зменшення при перерахунку пенсії відсоткового розміру з 83 до 60% та обмеженням граничного розміру, зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити з 01.10.2020 року перерахунок пенсії без обмеження її максимального розміру пенсії слід відмовити.

Крім того, колегія суддів вважає, що не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині виплати різниці перерахованої пенсії, оскільки зміна відсоткового значення розміру пенсії за встановлених обмежень її максимального розміру не призводить до збільшення розміру пенсії позивача, що відповідно свідчить про відсутність підстав для зобов`язання відповідача здійснити позивачу виплату пенсії, з урахуванням виплачених сум.

Таким чином, на підставі ст. 317 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в частині зменшення ОСОБА_1 відсоткового значення розміру пенсії з 83 до 60 відсотків від суми заробітку.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок пенсія ОСОБА_1 з 01.10.2020 року з розрахунку 83% від заробітку.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст.ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик