Справа № 380/6242/20
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/6242/20 пров. № А/857/1401/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Кушнерика М. П., Ніколіна В. В.,

з участю секретаря судового засідання Волошин М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі апеляційну скаргу апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 380/6242/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним і скасування наказу,-

суддя в 1-й інстанції Сакалош В. М.,

час ухвалення рішення 29.10.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 03.11.2020 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №86-ОД від 26 червня 2020 року «Про результати службового розслідування за фактом самоусунення майора ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 №86-ОД від 26 червня 2020 року «Про результати службового розслідування за фактом самоусунення майора ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків».

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що предметом судового дослідження є наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за самовільне залишення місця проведення стрільби, а не за неналежний контроль чи якість проведення стрільби. Зазначає, що у ході службового розслідування встановлено, що інші відповідальні особи звертались до майора ОСОБА_1 коли він віддав команду припинити стрільбу і залишав місце проведення стрільб щодо порушення ним наказу, однак він їхні звернення проігнорував. Вказує, що службове розслідування було проведене у відповідності до вимог Порядку його проведення у Збройних силах України, а порушення позивачем наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28 травня 2020 року №468-АД-НВЦ «Про організацію і проведення стрільб та забезпечення виконання вимог безпеки (НТК «Загальновійськовий») підтверджується зібраними в ході службового розслідування матеріалами та поясненнями. Звертає увагу, що згідно зі ст.36 Статуту внутрішньої служби ЗСУ командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень. За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом. Таким чином, вважає, що оскаржуваний наказ винесений з дотриманням норм чинного законодавства і просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позоного провадження.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, апелянт подав клопотання про розгляд справи без його участі, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28 травня 2020 року №468-АД-НВЦ «Про організацію і проведення стрільб та забезпечення виконання вимог безпеки (НТК «Загальновійськовий» було визначено провести 29 травня 2020 року на навчальних об`єктах ВЧ НОМЕР_2 НТК «Загальновійськовий» заняття з вогнепальної підготовки з курсантами військових частин.

Для керівництва стрільбою та її обслуговування, забезпечення виконання вимог безпеки з 09.00 години до 24.00 години старшим керівником стрільби було призначено - тимчасово виконуючого обов`язки заступника командира військової частини НОМЕР_3 майора ОСОБА_1 .

Командир військової частини НОМЕР_2 повідомив командира військової частини НОМЕР_1 , що ОСОБА_1 о 14:00 год доповів про закінчення стрільб і залишив місце виконання службових обов`язків (самоусунувся), що призвело до зриву запланованих стрільб.

За фактом самоусунення майора ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 №280-АД від 02 червня 2020 року було призначено та проведено службове розслідування, за наслідками якого складено акт від 23 червня 2020 року.

У ході вищезазначеного службового розслідування встановлено наявність у діях позивача порушення військової дисципліни, а саме: ст.11, 12, 14, 16 Статуту внутрішньої служби України та ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

При цьому, ОСОБА_1 було подано рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 щодо прийняття рішення стосовно ряду труднощів в організації забезпечення стрільб. Зокрема, з метою з`ясування причин та обставин, що сприяли появі декількох варіантів одного наказу, забезпечення соціальних гарантій військовослужбовців, позивач просив провести службову перевірку, вирішити питання щодо відшкодування посадовим особам адміністрації забезпечення стрільб коштів за недоотримане харчування. Також ОСОБА_1 просив внести зміни до наказу «Про організацію і проведення стрільб та забезпечення виконання вимог безпеки» та забезпечити можливість доставки військовослужбовців до населених пунктів постійного проживання, адміністрації забезпечення нічних стрільб.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 10 червня 2020 року №300-АД на підставі поданого рапорту було продовжено термін проведення службового розслідування до 26 червня 2020 року.

26 червня 2020 року командиром військової частини НОМЕР_1 винесено наказ №86-ОД "Про результати службового розслідування за фактом самоусунення майора ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків", яким притягнуто позивача до дисциплінарної відповідальності та накладено на нього дисциплінарне стягнення «СУВОРА ДОГАНА».

Вважаючи вищевказаний наказ протиправним, а застосування до нього дисциплінарного стягнення незаконним, ОСОБА_1 звернувся в суд з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно зі ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, разом з тим, відповідачем не спростовано доводів ОСОБА_1 щодо протиправності оскаржуваного наказу, та не доведено вину позивача в частині неналежного виконання своїх службових обов`язків, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з п.11 Статуту внутрішньої військової служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року N548-XIV необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Пункт 16 Статуту внутрішньої військової служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року N548-XIV, передбачає, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Відповідно до п.26 цього Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Згідно зі ст.28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

За приписами ст. 58, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості. Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.

Командир (начальник) зобов`язаний знати стан справ у дорученій йому військовій частині, на кораблі (у підрозділі), ділові, морально-психологічні якості безпосередньо підпорядкованих військовослужбовців, бойову та іншу техніку, озброєння, що є в частині, на кораблі (у підрозділі), вміло керувати військовою частиною, кораблем (підрозділом) як у повсякденному житті, так і під час виконання бойових завдань; завжди мати точні відомості про особовий склад, озброєння, боєприпаси, бойову та іншу техніку, пальне, матеріальні засоби (кошти), що є у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) за штатом, списком і в наявності; встановлювати у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України; проводити роботу щодо зміцнення військової дисципліни, запобігання надзвичайним подіям, кримінальним та іншим правопорушенням серед особового складу, своєчасно виявляти й усувати їх причини; аналізувати стан військової дисципліни і об`єктивно доповідати про це старшому командирові (начальникові); під час вирішення питань, пов`язаних з трудовою діяльністю працівників, суворо додержуватися законодавства про працю; вживати заходів для відшкодування матеріальних збитків, заподіяних військовій частині, кораблю (підрозділу).

Відповідно до п.п. 1, 2 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року N551-XIV, військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Приписи п.п. 12, 45, 47, 68 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року N551-XIV, передбачають, що Верховний Головнокомандувач Збройних Сил України, Міністр оборони України, начальник Генерального штабу - Головнокомандувач Збройних Сил України, командувач Національної гвардії України користується дисциплінарною владою у повному обсязі цього Статуту, крім відповідних повноважень, визначених цим Статутом для кожного з них особисто.

У разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Згідно з п.п. 83, 84, 86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28 травня 2020 року №468-АД-НВЦ «Про організацію і проведення стрільбою та забезпечення виконання вимог безпеки (НТК «Загальновійськовий») було визначено провести 29 травня 2020 року на навчальних об`єктах військової частини НОМЕР_2 НТК «Загальновійськовий» заняття з вогневої підготовки з курсантами військових частин.

Зі змісту вищезазначеного наказу (а.с. 21) вбачається, що для керівництва стрільбою та її обслуговування, забезпечення виконання вимог безпеки призначено з 09:00 до 24:00 старшим керівником стрільби тимчасово виконуючого обов`язки заступника командира військової частини НОМЕР_3 майора ОСОБА_1 з 09:00 до 14:00 з керівниками стрільб на певних ділянках, визначених наказом.

Крім того, п.12 наказу передбачає, що старшому керівнику стрільби з 16:00 до 18:00 напередодні занять прибувати до начальника відділу планування, організації, контролю та безпеки військової частини НОМЕР_2 на інструктаж; інструктаж керівників стрільби на ділянках провести безпосередньо перед початком стрільби на центральному командному пункті, після отримання доповіді від керівників стрільби на ділянках про результати стрільби доповісти оперативному черговому військової частини НОМЕР_1 .

Матеріалами справи підтверджується і не заперечується сторонами, що о 13:58 год. старший керівник стрільби ОСОБА_1 через радіозв`язок віддав розпорядження про припинення вогню на 3 та 14 ділянці у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №468-АД-НЦВ від 28 травня 2020 року.

Разом з тим, апелянт покликається на вищезазначений наказ №468-АД-НЦВ від 28 травня 2020 року з іншими часовими показниками, а саме: з 09:00 до 14:00 та з 09:00 до 20:00 (а.с. 27) та зазначає про самоусунення майора ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків.

Колегія суддів звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні та відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження факту ознайомлення майора ОСОБА_1 з наказом №468-АД-НЦВ від 28 травня 2020 року з іншими часовими показниками, а саме: з 09:00 до 14:00 та з 09:00 до 20:00 (а.с. 27).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що згідно зі ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, разом з тим, відповідачем не спростовано доводів ОСОБА_1 щодо протиправності оскаржуваного наказу, та не доведено вину позивача в частині неналежного виконання своїх службових обов`язків.

Крім того, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд в постанові у справі № 813/1021/17 від 19 лютого 2020 висловив правову позицію, відповідно до якої підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.

Отже, з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення та визначення ступеня вини, прийняттю рішення про накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення передує проведення службового розслідування. Вирішуючи такі спори, суд має виходити з обставин, встановлених службовим розслідуванням, характеру проступку, мотивів, за яких його вчинено та якими доказами це підтверджується.

Як зазначалося вище, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження факту ознайомлення майора ОСОБА_1 з наказом №468-АД-НЦВ від 28 травня 2020 року з іншими часовими показниками, а саме: з 09:00 до 14:00 та з 09:00 до 20:00 (а.с. 27), тому стверджувати про вчинення поставленого у вину позивачу проступку та доведеність вини позивача достатніх підстав немає у спірних правовідносинах.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що за відсутності зазначення конкретних порушень у спірному наказі з боку позивача та у відсутності висновків службового розслідування на підтвердження факту дисциплінарного правопорушення, вини, майора ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за відсутності правових підстав, а тому наказ командира військової частини НОМЕР_1 №86-ОД від 26 червня 2020 року «Про результати службового розслідування за фактом самоусунення майора ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків» є неправомірним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 380/6242/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді М. П. Кушнерик
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 27 вересня 2021 року.