Справа № 520/16482/2020
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2021-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 р.Справа № 520/16482/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківської обласної прокуратури на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2021, головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В., м. Харків, повний текст складено 19.01.21 по справі № 520/16482/2020

за позовом ОСОБА_1

до Харківської обласної прокуратури

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Харківської обласної прокуратури, в якому просить суд: стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку із звільненням у розмірі 19285,74 грн. середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100; стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні за період з 17.08.2020 по день постановлення судового рішення, який станом на 19.11.2020 становить 67500 грн.; стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 1681,60 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Харківської обласної прокуратури (вул. Богдана Хмельницького, 4, м. Харків, 61001, ) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , вихідну допомогу у зв`язку із звільненням у розмірі 19285 (дев`ятнадцять тисяч двісті вісімдесят п`ять) грн. 74 коп. середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Стягнуто з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні за період з 17.08.2020 по день постановлення судового рішення, який станом на 19.01.2021 становить 116831 (сто шістнадцять тисяч вісімсот тридцять одну) грн. 78 коп. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Харківської обласної прокуратури (вул. Богдана Хмельницького, 4, м. Харків, 61001, ) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судові витрати у сумі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Харківська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 року та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_1 наказом прокурора Харківської області від 17.08.2020 № 1877к звільнено з посади прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням злочинів у сфері корупції, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Харківську область, та слідчих регіональної прокуратури прокуратури Харківської області та з органів прокуратури з 19.08.2020 року, на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру". Зазначає, що підставою для видання прокуратурою Харківської області наказу від 17.08.2020 №1877к є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження позивачем атестації. Вказує, що позивача було звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, відтак, звільнення позивача здійснено виключно з підстави, визначеної Законом №1697-VII. Стверджує, що системний аналіз положень Закону №1697-ХІІ свідчить, що даним Законом не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення з підстави, визначеної пунктом 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VІІ. Зауважує, що ОСОБА_1 було звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом №1697-ХІІ, якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання. Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31.01.2018 року у справі №820/1119/16. Щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні за період з 17.08.2020 по день постановлення судового рішення, який станом на 19.01.2021 становить 116831 грн. 78 коп., зазначає, що заявлена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги є очевидно неспівмірною з розміром виплати вихідної допомоги. Вказує, що при звільненні позивачу виплачені всі належні до сплати суми, відповідно до розрахункового листа за серпень 2020 року, розмір яких склав 166239,74 грн. Крім того зауважує, що у провадженні Харківського окружного адміністративного суду з 21.09.2020 року перебуває справа №520/11441/2020 за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, Третьої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення і наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стверджує, що звертаючись до суду з позовом, позивачем питання щодо виплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням не ставилось.

ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 року без змін. Зазначає, що судом першої інстанції правильно та обґрунтовано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховано висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 23.12.2020 року у справі № 560/3971/19, згідно яких за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавства підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Вказує, що частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання. Стверджує, що право позивача на одержання суми середньомісячного заробітку як вихідної допомоги визначено Законом, який прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Зауважує, що оскільки жодних правових підстав для невиплати позивачу вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням не було, тому саме 17.08.2020 року у день фактичного звільнення ОСОБА_1 із займаної посади йому належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 19285,74 грн. та підлягає стягненню з відповідача. Вказує, що станом на 19.01.2021 року затримки виплати Харківською обласною прокуратурою належної ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні 17.08.2020 року становить у сумі 116831,78 грн. та підлягає стягненню з відповідача. Просить апеляційну скаргу розглядати без участі позивача.

Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з травня 2008 року працював в органах прокуратури Харківської області на різних посадах, 17.08.2020 наказом прокурора Харківської області №1877к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням злочинів у сфері корупції, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Харківську область, та слідчих регіональної прокуратури Харківської області та органів прокуратури, на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 19.08.2020.

З вказаним наказом позивача ознайомлено працівниками відділу роботи з кадрами прокуратури Харківської області 20.08.2020 (під час перебування позивача на лікарняному) і того ж дня видано трудову книжку.

Наказ прокурора Харківської області № 1877к від 17.08.2020 та рішення Третьої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора № 5 від 09.07.2020 про неуспішне проходження позивачем атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, оскаржено до Харківського окружного адміністративного суду та їх законність розглядається у судовій справі №520/11441/2020.

У даному позові оскаржуються інші дії (бездіяльність) Харківської обласної прокуратури (прокуратури Харківської області), а саме: невиплата вихідної допомоги в порядку ст.44 КЗпП України та середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги в порядку ст.117 КЗпП України.

Наказом прокурора Харківської області №1877к від 17.08.2020 відділ фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Харківської області зобов`язано провести остаточний розрахунок та виплатити позивачу усі належні виплати при звільненні.

Згідно з п.1 наказу Генерального прокурора «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» від 03.09.2020 за №410 «Перейменовано без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»: юридичну особу «Прокуратура Харківської області» у «Харківська обласна прокуратура».

Оскільки Харківською обласною прокуратурою не було проведено остаточний розрахунок та не виплачено усі належні виплати, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені нормативно та документально, а тому є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі по тексту - Закон №1697) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону №1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України).

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Колегія суддів також звертає увагу, що чинним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах від 23 грудня 2020 року по справі №560/3971/19, від 21 січня 2021 року по справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року по справі №380/1662/20, від 09 липня 2021 року по справі №160/4745/20.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що особливості звільнення прокурорів з посади встановлено спеціальним законом - ст.51 Закону №1697-VII (на підставі якого і було звільнено позивача). У той же час особливості застосування положення ст.44 КЗпП України (якою унормовано питання виплати вихідної допомоги), а також обмеження щодо його застосування, зокрема у випадку звільнення прокурора у разі ліквідації чи реорганізації органів прокуратури, не встановлено даним Кодексом.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність у ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Доводи апеляційної скарги про те, що системний аналіз положень Закону №1697-ХІІ свідчить, що даним Законом не передбачено виплати вихідної допомоги у разі звільнення з підстави, визначеної п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-XІІ, а відтак, оскільки позивача було звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом №1697-ХІІ, якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання, з урахуванням наведених вище висновків є необґрунтованими.

Так, середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" обраховується за правилами, визначеними у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку №100 передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Таким чином, враховуючи наведені вище висновки щодо права позивача на отримання вихідної допомоги при звільненні, а також приписи Порядку №100 щодо розрахунку розміру середнього місячного заробітку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги у зв`язку із звільненням у розмірі 19285 (дев`ятнадцять тисяч двісті вісімдесят п`ять) грн. 74 коп. середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

В апеляційній скарзі відповідач не спростовує висновки суду першої інстанції щодо розрахованої суми вихідної допомоги у зв`язку із звільненням позивача, а зазначає лише про відсутність такого права в останнього, що не знайшло свого підтвердження з урахуванням вищенаведеного обґрунтування.

Отже, доводи апелянта в цій частині позовних вимог спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволених вимог позову в частині стягнення з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні за період з 17.08.2020 по день постановлення судового рішення, який станом на 19.01.2021 становить 116831 (сто шістнадцять тисяч вісімсот тридцять одну) грн. 78 коп., з огляду на наступне.

За частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як вбачається з матеріалів справи, у день звільнення позивача відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме вихідна допомога при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Закріплені у ст.ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 31.10.2019 р. по справі №825/598/17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц зазначила, враховуючи, що звернення працівника про стягнення відшкодування пов`язане з порушенням законодавства про оплату праці, а відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум.

Станом на час звернення позивача до суду з цим позовом та станом на час винесення оскаржуваного рішення суду першої інстанції остаточного розрахунку із позивачем ще не було проведено, тобто відповідачем ще не було виплачено позивачу вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку. Не надано доказів проведення такого розрахунку і до суду апеляційної інстанції.

З огляду на наведені вже вище висновки, судом апеляційної інстанції встановлено право позивача на отримання вихідної допомоги у зв`язку із звільненням у розмірі 19285 (дев`ятнадцять тисяч двісті вісімдесят п`ять) грн. 74 коп. середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Відповідно, враховуючи обставини спірних правовідносин у даній справі, наведені вище висновки та зміст приписів ст.ст.116, 117 КЗпП України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності вимог позивача про стягнення з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні.

Однак, що стосується розрахунку суми середнього заробітку, періоду, за який підлягають захисту права позивача, та конкретної суми такої компенсації, то колегія суддів зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Також вказано, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

З урахуванням приписів ч.5 ст.242 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наведені вище правові позиції Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду) та застосувати в даній справі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за час затримки виплати належної позивачу вихідної допомоги при звільненні з огляду на таке.

Так, як вбачається з матеріалів справи відповідачем при звільненні позивача в серпні 2020 року було нараховано останньому виплати на загальну суму 166239,16 грн., що підтверджується розрахунковим листом за серпень 2020 року (а.с. 29).

З огляду на наведені вже вище висновки суду у даній справі, належна до виплати позивачу вихідна допомогу у зв`язку із звільненням становить 19285,74 грн.

Таким чином, загальна сума належної до виплати при звільненні позивачу мала б складати 185524,90 грн. (166239,16 грн. + 19285,74 грн.).

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів (довідка від 18.11.2020 року №21-168, розрахункові листи за червень, липень 2020 року) у червні 2020 року заробітна плата ОСОБА_1 становила 20414,93 грн. (18 робочих днів), за липень 2020 року 12830,48 (13 робочих днів). Сума середньоденної заробітної плати позивача становить 1072,43258 грн. ((20414,93 грн. + 12830,48 грн.) : 31 роб. день).

Колегія суддів зазначає, що наведена вже вище сума вихідної допомоги у розмірі 19285,74 грн. в загальній сумі належних до виплат позивачу сум при звільненні (185524,90 грн.) складає 10,395% (19285,74 грн. х 100% : 185524,90 грн.).

З огляду на наведене вище, визначаючи розрахунок суми середнього заробітку, колегія суддів вважає, що належною сумою такого заробітку за кожен день затримки є сума у розмірі 111,48 грн. (1072,43258 грн. х 10,395% : 100%).

При цьому, щодо питання періоду, за який підлягають захисту права позивача, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до наказу прокурора Харківської області №1877к від 17.08.2020 року позивача було звільнено з посади прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням злочинів у сфері корупції, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Харківську область, та слідчих регіональної прокуратури Харківської області та органів прокуратури, на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 19.08.2020 року.

Матеріалами даної справи підтверджується факт того, що при звільненні позивачу не здійснювалася виплата вихідної допомоги.

Як вбачається зі штампу вхідної кореспонденції Харківського окружного адміністративного суду, з адміністративним позовом до суду у даній справі позивач звернувся лише 19.11.2020 року (а.с. 1).

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів зазначає, що з моменту звільнення позивача (19.08.2020) останній на протязі тривалого часу (три місяці) не вчиняв активних дій, направлених на захист своїх прав у зв`язку з неправомірною бездіяльністю відповідача в частині невиплати йому вихідної допомоги при звільненні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції визначив початкову дату періоду, за який підлягають захисту права позивача, не дату звільнення позивача з посади, визначену в наказі №1877к (19.08.2020 року), а дату винесення наказу - 17.08.2020 року, що є необґрунтованим.

Отже, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про визначення періоду, за який підлягають захисту права позивача, та доходить висновку, що в даному випадку права позивача підлягають захисту з моменту його звернення з адміністративним позовом до суду у даній справі, а саме 19.11.2020 року, оскільки не пропорційним буде неврахування дати такого звернення до суду.

Оскільки суд першої інстанції дійшов необґрунтованих висновків щодо початкової дати періоду, за який підлягають захисту права позивача, колегія суддів вважає, що кінцевою датою періоду захисту прав позивача є саме день винесення даного рішення.

В даному випадку, суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати належної позивачу вихідної допомоги при звільненні, не може надавати правову оцінку питанню виконанню відповідачем обов`язку щодо розрахунку з позивачем поза межами дня винесення даного судового рішення, оскільки затримка такого розрахунку в майбутньому може відбуватися з різних причин, які можуть як вплинути, так і не вплинути на розмір належного середнього заробітку до виплати після дня винесення даного судового рішення.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що наведене вище, в разі не виконання відповідачем обов`язку щодо розрахунку з позивачем після дня винесення даного судового рішення, не позбавляє позивача права на звернення до суду з позовом щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні.

Окрім того, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц, враховуючи, що звернення працівника про стягнення відшкодування пов`язане з порушенням законодавства про оплату праці, а відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст.235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що з урахуванням приписів п.8 Порядку №100, при визначенні кількості днів затримки виплати належної позивачу вихідної допомоги для обрахунку середнього заробітку слід виходити саме з кількості робочих днів за період з 19.11.2020 (день звернення до суду з адміністративним позовом) по день винесення даного судового рішення (22.09.2021). В даному випадку це 210 робочих днів.

Відповідно, з огляду на вже визначену вище суму 111,48 грн. розрахунку середнього заробітку за весь час затримки виплати належної позивачу вихідної допомоги при звільненні за кожен день затримки розрахунку починаючи з 19.11.2020 по день винесення даного судового рішення (22.09.2021), колегія суддів вважає, що виходячи з принципу пропорційності належною сумою такої компенсації є сума у розмірі 23410,80 грн. (111,48 грн. х 210 робочих днів).

Щодо посилання в апеляційній скарзі на наявність спору по справі №520/11441/2020, в якому ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської обласної прокуратури, Третьої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора та прохає, зокрема, визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Харківської області № 1877к від 17.08.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням злочинів у сфері корупції, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Харківську область, та слідчих регіональної прокуратури прокуратури Харківської області та органів прокуратури з 19.08.2020, та поновити його в органах прокуратури на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням злочинів у сфері корупції, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Харківську область, та слідчих регіональної прокуратури прокуратури Харківської області з 19.08.2020, і який на даний час ще не є вирішеним, об`єктивно не впливає на спір у даній справі.

В разі можливого поновлення позивача в органах прокуратури за наслідками набрання законної сили рішенням суду у справі №520/11441/2020 зміняться відповідні правовідносини, в т.ч. можливо щодо грошових зобов`язань, але наведене не може впливати на вирішення даної справи.

При цьому, незалежно від того, чи буде працівник в майбутньому оскаржувати своє звільнення, це жодним чином не звільняє роботодавця від встановленого чинним законодавством обов`язку щодо проведення повного розрахунку із таким працівником в день звільнення останнього.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч.2 ст.317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні за період з 17.08.2020 по день постановлення судового рішення, який станом на 19.01.2021 становить 116831 (сто шістнадцять тисяч вісімсот тридцять одну) грн. 78 коп., з прийняттям в цій частині нового рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні із розрахунку в сумі 111,48 грн. за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 19.11.2020 по день винесення даного судового рішення у розмірі 23410,80 грн., відмовивши в іншій частині зазначених позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

З урахуванням вимог ст.139 КАС України та факту задоволення вимог позивача відсутні правові підстави для розподілу судових витрат.

Оскільки дана справа була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 по справі № 520/16482/2020 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні за період з 17.08.2020 по день постановлення судового рішення, який станом на 19.01.2021 становить 116831 (сто шістнадцять тисяч вісімсот тридцять одну) грн. 78 коп.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні із розрахунку в сумі 111,48 грн. за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 19.11.2020 по день винесення даного судового рішення у розмірі 23410,80 грн., відмовивши в іншій частині зазначених позовних вимог.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 по справі № 520/16482/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 27.09.2021 року