Справа № 826/2166/13-а
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2021-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

27 вересня 2021 року справа №826/2166/13-а

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажний трест «Вектор» (далі по тексту - позивач, ТОВ «БМТ «Вектор»)
доГоловного управління ДПС у м Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ДПС у м. Києві);
провизнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 09 жовтня 2012 року № у частині, а саме, у розмірі 199 379,00 грн. та штрафні санкції у розмірі 23 569,00 грн. та визначити суму грошового зобов`язання з податку на прибуток за платежем «Податок на прибуток приватних підприємств» на суму 121,00 грн., з яких 91,00 грн. за основним платежем та 24,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами), податкових повідомлень-рішень від 09 жовтня 2012 року №, № з врахуванням рішення про результати розгляду первинної скарги від 17 грудня 2012 року №8657/10/12-114, №
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, зазначаючи про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, виходячи з того, що висновки відповідача в частині заниження приросту балансової вартості запасів, завищення валових витрат та податкового кредиту по взаємовідносинам з контрагентами ТОВ «Техносоюз і К», ПВКФ «Проксин», ТОВ «БК Арміс» та ТОВ «РІП» є протиправними, господарські операції із вказаними контрагентами підтверджені документально та є реальними.

Щодо нарахування збору за забруднення навколишнього середовища позивач вказує на неправомірність зазначених висновків, оскільки протягом спірного періоду ТОВ «БМТ «Вектор» фактично не використовувало пальне, а тому не було підстав для сплати збору за забруднення природного навколишнього середовища.

В частині застосування штрафних санкцій за перевищення ліміту каси позивач вказав, що такий штраф підпадає під визначення адміністративно-господарських санкцій, до яких застосовуються строки, встановлені статтею 250 Господарського кодексу України (не пізніше 6 місяців з дня виявлення порушення і не пізніше року з дня його вчинення).

Ухвалою від 22 лютого 2013 року Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі №826/2166/13-в та призначив судовий розгляд справи.

Відповідач у письмовому запереченнях на позовну заяву вказав про відповідність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень вимогам чинного законодавства, підтримавши висновки акта перевірки.

У письмових поясненнях по справі позивач вказав, що виходячи з аналізу рахунків 23, 22 та 91 вбачається про відсутність матеріальної складової незавершеного будівництва, тому у відповідача не було підстав для донарахування позивачу податку на прибуток у цій частині відповідно до пункту 5.9 статті 9 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»; стосовно договірних відносин з контрагентами ТОВ «РІП», ТОВ «Арміс», ПВКФ «Проксин» та ТОВ «Техносоюз і К» надано докази реальності господарських операцій.

Ухвалою від 14 травня 2013 року Окружний адміністративний суд міста Києва зупинив провадження в адміністративній справі №826/2166/13-а до набрання законної сили рішенням у кримінальній справі №1-464/12.

Ухвалою від 11 лютого 2015 року Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А. прийняв адміністративну справу №826/2166/13-а до провадження.

Ухвалою від24 червня 2021 року Окружний адміністративний суд міста Києва поновив провадження в адміністративній справі №826/2166/13-а в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання; замінив Державну податкову інспекцію у Подільському районі Головного управління ДПС у м. Києві правонаступником - ГУ ДПС у м. Києві та запропонував учасникам у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії ухвали про поновлення провадження подати суду додаткові пояснення, клопотання або докази, якщо такі є.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення від 09 жовтня 2012 року № згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до абзацу другого пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України за порушення пункту 1.32 статті 1, підпункт 5.2.1 пункту 5.1, підпункту 5.3.9 пункту 5.3, пункту 5.9 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», підпункт 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, пункт 137.1 статті 137, пункт 138.2, 138.4 статті 138, підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункт 185.1 статті 185 Податкового кодексу України ТОВ «БМТ «Вектор» збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 223 609,00 грн., у тому числі за основним платежем 199 476,00 грн. та за штрафними санкціями 23 593,00 грн.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення від 09 жовтня 2012 року № згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до абзацу другого пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України за порушення підпункту 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України ТОВ «БМТ «Вектор» збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 103 833,00 грн., у тому числі за основним платежем 99 644,00 грн. та за штрафними санкціями 4 189,00 грн.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення від 09 жовтня 2012 року № згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до абзацу другого пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України за порушення пункту 4 «Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 березня 1999 року №303, ТОВ «БМП «Вектор» збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «Збір за забруднення природного навколишнього середовища» на загальну суму 608,00 грн., у тому числі за основним платежем 350,0 грн. та за штрафними санкціями 258,00 грн.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення від 09 жовтня 2012 року № за порушення підпункту 2.8 пункту 2, підпункту 3.5 пункту 3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 15 грудня 2004 року №637 та на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, згідно з пунктом 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання готівки» від 12 липня 1995 року №436/95 до ТОВ «БМП «Вектор» застосовано штрафні санкції у розмірі 15 427,76 грн.

Зазначені податкові повідомлення-рішення винесені на підставі акта від 04 вересня 2012 року №339/22-511/36473746 «Про результати проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «БМТ «Вектор» (код за ) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 12 серпня 2009 року по 31 березня 2012 року» (далі по тексту - акт перевірки).

У висновку акта перевірки встановлено порушення позивачем:

- пункту 1.32 статті 1, підпункт 5.2.1 пункту 5.1, підпункту 5.3.9 пункту 5.3, пункту 5.9 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», підпункт 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, пункт 137.1 статті 137, пункт 138.2, 138.4 статті 138, підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункт 185.1 статті 185 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено податок на прибуток підприємства на загальну суму 200 056,00 грн., у тому числі за 2009 рік на суму 78 534,00 грн. (за 4 квартал 2009 року 78 543,00 грн.), за 9 місяців 2010 року на суму 2 481,00 грн. (за 3 квартал 2010 року 2 481,00 грн.), за 2010 рік на суму 15 823,00 грн. (за 4 квартал 2010 року 13 342,00 грн.), за 1 квартал 2011 року на суму 64 049,00 грн., 2 квартал 2011 року на суму 36 934,00 грн., 2-3 квартал 2011 року на суму 40 955,00 грн. (за 3 квартал 2011 року на суму 1 021,00 грн.), 2-4 квартал 2011 року на суму 41 641,00 грн. (за 4 квартал 2011 року на суму 686,00 грн.);

- підпункту 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 102 429,00 грн., у тому числі за вересень 2010 року 1 985,00 грн., жовтень 2010 року 2 125,00 грн., листопад 2010 року 3 378,00 грн., грудень 2010 року 5 170,00 грн., січень 2011 року 479,00 грн., лютий 2011 року 3 872,00 грн., березень 2011 року 49 209,00 грн., квітень 2011 року 2 950,00 грн., травень 2011 року 29 167,00 грн., липень 2011 року 1 917,00 грн., вересень 2011 року 1 580,00 грн., жовтень 2011 року 597,00 грн.;

- пункту 4 «Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 березня 1999 року №303 «Про затвердження Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору» - не подано розрахунок збору за забруднення навколишнього природного середовища в періоді, що перевірявся, на загальну суму 350,06 грн. у 4 кварталі 2009 року;

- підпункту 3.5 пункту 3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 15 грудня 2004 року №637.

Вказані в акті перевірки порушення обґрунтовані:

- безпідставним заниженням приросту балансової вартості запасів на загальну суму 314 173,00 грн. за 4 квартали 2009 року, з яких відхилення на складах становить 389,00 грн, що не заперечується позивачем та не оскаржується в межах даної справи, та відхилення у незавершеному виробництві 313 784,00 грн., що є предметом оскарження в межах даної справи; в акті перевірки зазначено, що дане порушення підтверджується оборотно-сальдовими відомостями, рахунками 20, 22, 23, 28, бухгалтерськими проводками ДТ 20, 22, 23, 28, Кт 63, 37;

- безпідставним завищенням валових витрат на період, що перевірявся, на загальну суму 500 534, грн., що призвело до заниження податку на прибуток підприємства на загальну суму 120 933,00 грн. по взаємовідносинам з контрагентами ТОВ «РІП», ТОВ «Арміс», ПВКФ «Проксин» та ТОВ «Техносоюз і К» у зв`язку з неможливістю здійснення господарських операцій через відсутність майна та інших матеріальних ресурсів, економічно необхідних для здійснення господарських операцій, відсутністю необхідних умов для досягнення результатів економічної діяльності у зв`язку з відсутністю трудових ресурсів, основних фондів, складських приміщень, транспортних засобів, оскільки правочини контрагентів позивача по ланцюгу постачання не спрямовані на настання правових наслідків; відносно директора ТОВ «Арміс» порушено кримінальну справу за фактом фіктивного підприємництва; відносно директора ТОВ «РІП» відкрито кримінальну справу за фактом умисного ухилення від сплати податків;

- безпідставним завищенням податкового кредиту за період, що перевірявся, внаслідок здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентами ТОВ «РІП», ТОВ «Арміс», ПВКФ «Проксин» та ТОВ «Техносоюз і К»;

- не подання позивачем за результатами 2009 року розрахунку збору за забруднення навколишнього природного середовища, хоча позивач за період, що перевірявся, використовував у господарській діяльності бензин та ДП на загальну суму 350,06 грн.;

- встановленням під час проведення перевірки перевищення ліміту каси на кінець дня 01 грудня 2009 року у розмірі 7 713,88 грн. у зв`язку з тим, що у платіжних відомостях видача готівки із каси не підтверджена підписом одержувача, внаслідок чого до позивача застосовано штраф.

Рішенням ДПС у м. Києві від 17 грудня 2012 року №8657/10/12-14 за наслідками розгляду скарги позивача на податкові повідомлення-рішення від 09 жовтня 2012 року №, №, № та № залишено без змін податкові повідомлення-рішення від 09 жовтня 2012 року №, № та №, скасовано податкове повідомлення-рішення від 09 жовтня 2012 року № в частині основного платежу у розмірі 38,43 грн. та в частині штрафних санкцій у розмірі 9,61 грн., а скаргу у цій частині задоволено частково.

Рішенням ДПС України від 17 січня 2013 року №783/6/10-2215 про результати розгляду повторної скарги залишено без змін податкові повідомлення-рішення від 09 жовтня 2012 року №, № та № та № з урахуванням рішення ДПС у м. Києві від 17 грудня 2012 року №8657/10/12-114, прийнятого за розглядом скарги, а скаргу залишено без задоволення.

Щодо висновків акта перевірки про заниження приросту балансової вартості запасів на загальну суму 314 173,00 грн. за 4 квартали 2009 року, з яких відхилення на складах становить 389,00 грн, що не заперечується позивачем та не оскаржується в межах даної справи, та відхилення у незавершеному будівництві 313 784,00 грн., що є предметом оскарження в межах даної справи та, як наслідок, заниження податку на прибуток на 78 543,00 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) валовий доход - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні, так і за її межами.

Згідно з пунктом 5.9 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» платник податку веде податковий облік приросту (убутку) балансової вартості товарів (крім тих, що підлягають амортизації, та цінних паперів), сировини, матеріалів, комплектуючих виробів, напівфабрикатів, малоцінних предметів (далі - запасів) на складах, у незавершеному виробництві та залишках готової продукції, витрати на придбання та поліпшення (перетворення, зберігання) яких включаються до складу валових витрат згідно з цим Законом (за винятком тих, що отримані безкоштовно).

Вартість запасів оплачених, але не отриманих (не оприбуткованих) платником податку - покупцем, до приросту запасів не включається.

Вартість запасів оплачених, але не відвантажених (не знятих з обліку) платником податку - продавцем, до убутку запасів не включається.

У разі коли балансова вартість таких запасів на кінець звітного періоду перевищує їх балансову вартість на початок того ж звітного періоду, різниця включається до складу валових доходів платника податку у такому звітному періоді.

З метою податкового обліку платник податку за своїм вибором здійснює оцінку вибуття запасів за одним з таких методів бухгалтерського обліку, визначених у відповідному стандарті: ідентифікованої вартості відповідної одиниці запасів; середньозваженої вартості однорідних запасів; вартості перших за часом надходження запасів (ФІФО); нормативних затрат; ціни продажу запасів (виключно для запасів, що реалізуються через роздрібну торгівлю).

Для всіх одиниць податкового обліку запасів, що мають однакове призначення та однакові умови використання, застосовується тільки один із наведених методів.

Відповідно до пункту 4 П(с)БО 9 - запаси - це активи, які: утримуються для подальшого продажу за умов звичайної господарської діяльності; перебувають у процесі виробництва з метою подальшого продажу продукту виробництва; утримуються для споживання під час виробництва продукції, виконання робіт та надання послуг, а також управління підприємством.

Відповідно до пункту 5 П(с)БО 9 - запаси визнаються активом, якщо існує імовірність того, що підприємство отримає в майбутньому економічні вигоди, пов`язані з їх використанням, та їх вартість може бути достовірно визначена.

В акті перевірки зазначено, що для визначення приросту балансової вартості запасів (рядок 01.2 Декларації) при проведенні перевірки використано дані кореспонденції бухгалтерських рахунків 20 «Виробничі запаси», 22 «Малоцінні та швидкозношувальні предмети», 23 «Виробництво», 281 «Товари на складі» (оборот по дебету), з бухгалтерськими рахунками 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками», 15 «Капітальні інвестиції», 949 «Інші витрати операційної діяльності».

При цьому, позивач не заперечує та не спростовує невідображення ним приросту балансової вартості у незавершеному виробництві у декларації з податку на прибуток у спірному періоді, посилаючись на необхідність врахування лише матеріальної складової незавершеного виробництва.

З наданої позивачем копії декларації з податку на прибуток підприємства за 2009 рік вбачається, що у рядку 01.2 К1 «Приріст балансової вартості запасів» відображено показник « 19495»; у Додатку К1/1 до рядків 01.2, 01.5, 04.2, 04.10, 04.12 та 07 не відображено балансову вартість у незавершеному виробництві. При цьому, з наявних в матеріалах справи аналізу рахунка 23 «Виробництво», на якому обліковують і узагальнюють витрати на виробництво продукції (робіт, послуг), за 4 квартал 2009 року вбачається, що сальдо на кінець період складає 313 784,31 грн., на початок періоду - 38 850,04 грн.

З наведеного вбачається про наявність у спірному періоді приросту балансової вартості у незавершеному виробництві та його невідображення позивачем у декларації з податку на прибуток за 2009 рік, з урахуванням чого суд вважає правомірними та обґрунтованими висновки відповідача щодо заниження приросту балансової вартості запасів на загальну суму 314 173,00 грн. за 4 квартали 2009 року, з яких відхилення на складах становить 389,00 грн. та відхилення у незавершеному виробництві 313 784,00 грн.

В частині завищення валових витрат на період, що перевірявся, на загальну суму 500 534, грн., що призвело до заниження податку на прибуток підприємства на загальну суму 120 933,00 грн. по взаємовідносинам з контрагентами ТОВ «РІП», ТОВ «Арміс», ПВКФ «Проксин» та ТОВ «Техносоюз і К» та завищення податкового кредиту за період, що перевірявся, внаслідок здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентами ТОВ «РІП», ТОВ «Арміс», ПВКФ «Проксин» та ТОВ «Техносоюз і К» суд зазначає, що згідно усталеної судової практики при розгляді справ даної категорії судам належить з`ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції (фактичне здійснення господарських операцій); підтвердження господарських операцій належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, в межах даного спору слід встановити факт здійснення (реальність) господарських операцій позивачем з його контрагентами ТОВ «РІП», ТОВ «Арміс», ПВКФ «Проксин» та ТОВ «Техносоюз і К» мету придбання та обставини використання придбаних товарів та послуг у власній господарській діяльності позивача, встановити спеціальну податкову правосуб`єктність учасників господарської операції.

Матеріали справи підтверджують, що ТОВ «БМТ «Вектор» придбало у ТОВ «Техносоюз і К» на підставі рахунку-фактури та видаткової накладної товар на загальну суму 25 269,18 грн., у тому числі податок на додану вартість 4 211,53 грн.; на виконання рахунку-фактури складено податкову накладну.

На підтвердження оплати за вказаний товар позивам долучив до матеріалів справи копію банківської виписки.

Позивач надав до справи копію акта від 30 грудня 2010 року на підтвердження використання придбаного у ТОВ «Техносоюз і К» товару при ремонті баштового крана.

На підтвердження здійснення господарських операцій між позивачем та ПВКФ «Проксин» з придбання пиломатеріалів позивачем у справі містяться копії видаткових накладних та банківських виписок.

ПВКФ «Проксин» виписало на адресу позивача податкові накладні на загальну суму 129 645,10 грн., у тому числі податок на додану вартість 25 929,00 грн.

На підтвердження використання у власній господарській діяльності придбаних у ПВКФ «Проксин» товарів позивач надав до справи копії довідок про вартість виконаних робіт, актів приймання виконаних будівельних робіт, підписані позивачем як генпідрядником та КП «Житлоінвестбуд-УКБ» як замовником.

Між позивачем (генпідрядник) та ТОВ «БК «Арміс» (субпідрядник) укладено договір субпідряду від 26 лютого 2011 року №90/2-4, за умовами якого субпідрядник приймає на себе виконання будівельно-монтажних робіт на об`єктів Житловий комплекс по вул. Красного Пахаря, будинок №2, черга 4 в с. Петрівське Києво-Святошинського району Київської області.

На підтвердження виконання робіт за договором позивач надав копії довідок про вартість виконаних робіт, актів приймання виконаних будівельних робіт, оборотно-сальдову відомість по рахунку 633.

ТОВ «БК «Арміс» виписало позивачу податкові накладні на загальну суму 234 439,20 грн., у тому числі податок на додану вартість 49 209,02 грн.

Між позивачем (замовник) та ТОВ «РІП» (підрядник) укладено договір на виконання робіт по благоустрою від 10 травня 2011 року №100511, за умовами якого підрядник приймає на себе виконання робіт по благоустрою території житлового будинку по вул. Ірпінська, 69 б.

На підтвердження виконання робіт за договором позивач надав до справи копії довідок про вартість виконаних робіт, актів приймання виконаних будівельних робіт, банківських виписок, оборотно-сальдову відомість по рахунку 63

ТОВ «РІП» виписало позивачу податкові накладні на загальну суму 145 833,30 грн., у тому числі податок на додану вартість 29 166,67 грн.

На підтвердження використання у власній господарській діяльності придбаних у ТОВ «РІП» робіт по вул. Ірпінська, 69 б позивач надав копії довідки про вартість виконаних робіт та акта приймання виконаних будівельних робіт, підписаний позивачем як генпідрядником та замовником ТОВ «Екобуд».

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв`язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

За правилами підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Аналогічні норми стосовно порядку формування валових витрат містить і Податковий кодекс України.

Так, підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За правилами пунктів 138.4 та 138.5 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг; інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з пунктом 138.6 статті 138 Податкового кодексу України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Наведені правові норми вказують, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Так, досліджуючи питання пов`язаності придбаних позивачем товарів та послуг з його господарською діяльністю, суд зазначає про наступне.

Відповідно до визначення частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Пункт 1.32 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» визначає господарську діяльність як будь-яку діяльність особи, направлену на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов`язану з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом із тим, суд звертає увагу, що позивач не надав суду доказів, які б підтверджували реальність (товарність) здійснення господарських операцій із ТОВ «Техносоюз і К», ПВКФ «Проксин», ТОВ «БК Арміс» та ТОВ «РІП», зокрема, стосовно господарських операцій з ТОВ «Техносоюз і К», ПВКФ «Проксин» матеріали справи не містять жодних доказів транспортування придбаного товару до позивача та подальшого його використання у власній господарській діяльності.

Суд зазначає, що матеріали справи містять копію акта від 30 грудня 2010 року, в якому зазначено про використання товару при ремонті баштового крана, проте, з наявних в матеріалах справи доказів неможливо ідентифікувати товар, який придбавався позивачем на видатковою накладною та рахунком-фактурою, виписаними від ТОВ «Техносоюз і К», та, як наслідок, дослідити питання використання такого товару у власній господарській діяльності.

Також у справі є копії довідок про вартість виконаних робіт, актів приймання виконаних будівельних робіт, підписані позивачем як генпідрядником та КП «Житлоінвестбуд-УКБ» як замовником. Однак, з наданих документів неможливо встановити факт використання позивачем товару, який зазначений у видаткових накладних, виписаних ПВКФ «Проксин», під час виконання робіт, оформлених вказаними довідками та актами.

Щодо господарських операцій з контрагентами ТОВ «БК «Арміс» та ТОВ «РІП» суд зазначає, що з наданих копій договорів, довідок про вартість виконаних робіт, актів приймання виконаних будівельних робіт неможливо ідентифікувати участь ТОВ «БК «Арміс» та ТОВ «РІП» у виконанні робіт, визначених вказаними актами.

Суд звертає увагу на відсутність доказів чи відповідних пояснень на підтвердження неможливості самостійного виконання зобов`язань перед замовниками з виконання робіт, необхідності залучення третіх осіб для виконання зазначених зобов`язань, а також доказів, які б дали можливість ідентифікувати участь контрагентів позивача при виконанні ним зобов`язань щодо здійснення ремонтних чи будівельних робіт.

Суд враховує, що доводи акта перевірки про те, що у контрагентів позивача наявні ознаки фіктивності, не підтверджуються документально, однак, звертає увагу, що зазначене не впливає на результат вирішення спору за умови не підтвердження реальності господарських операцій та пов`язаності придбаних товарів із господарською діяльністю.

Надані позивачем у ході судового розгляду первинні документи не спростовують висновків податкового органу, викладених в акті перевірки про порушення позивачем вимог Податкового кодексу України в частині формування витрат за період, що перевірявся.

Частина спірної суми податку на додану вартість у складі податкового кредиту сформована позивачем на підставі норм Закону України «Про податок на додану вартість», решта ж на підставі норм Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Підставою для нарахування податкового кредиту, відповідно до підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача.

За приписом підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті Закону України «Про податок на додану вартість» датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій:

або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Закон України «Про податок на додану вартість» передбачає тільки один випадок не включення до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг) - це не підтвердження таких сум податковими накладними чи митними деклараціями (підпункт 7.4.5 пункту 7.4 статті 7).

Згідно з підпунктом 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» платник податку зобов`язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками: а) порядковий номер податкової накладної; б) дату виписування податкової накладної; в) назву юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); д) місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; е) опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об`єм); є) повну назву отримувача; ж) ціну продажу без врахування податку; з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Відповідно до вимог підпункту 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Аналогічні норми стосовно формування податкового кредиту з податку на додану вартість містить і Податковий кодекс України.

Так, згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник. податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

З аналізу вказаних правових норм та обставин справи суд приходить до висновку, що необхідними та достатніми підставами для включення позивачем до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товару, робіт чи послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість у зв`язку з таким придбанням.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кодекс України передбачає тільки один випадок не включення до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг) - це не підтвердження податковими накладними або оформлення з порушенням вимог чи не підтвердження митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу) (пункт 198.6 статті 198).

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

За приписом пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Суд зазначає, що матеріали справи не місять доказів у спростування того, що на момент складання податкових накладних контрагенти позивача були зареєстровані як платники податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мали право нараховувати податок на додану вартість та складати податкові накладні на кожну поставку товарів, а виписані ними позивачу податкові накладні за перевірений період формально відповідають вимогам пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України.

При цьому, наявність у позивача податкових накладних не є безумовною підставою для віднесення до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість по сумнівним господарським операціям.

Як зазначено вище, судом не встановлено факту використання в межах господарської діяльності позивача товарів і робіт, придбаних у ТОВ «Техносоюз і К», ПВКФ «Проксин», ТОВ «БК Арміс» та ТОВ «РІП», що в свою чергу виключає можливість формування податкового кредиту з податку на додану вартість по вказаним операціям.

Враховуючи викладене, висновки акта перевірки про порушення позивачем норм Податкового кодексу України в частині завищення податкового кредиту за спірний період є обґрунтованими та не спростовуються матеріалами справи, тому збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість за даним епізодом порушення є правомірним.

Щодо порушення позивачем пункту 4 Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року №303 (далі по тексту - Порядок №303), яке виразилося у не поданні розрахунку збору за забруднення навколишнього природного середовища в періоді, що перевірявся, на загальну суму 350,06 грн. у 4 кварталі 2009 року, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 4 Порядку №303 суми збору, який справляється за викиди пересувними джерелами забруднення, обчислюються платниками збору самостійно на підставі нормативів збору за ці викиди виходячи з кількості фактично використаного пального та його виду відповідно до таблиць 1.4 - 1.6 додатка 1 і визначених за місцем перебування платників збору на податковому обліку коригуючих коефіцієнтів, наведених у таблицях 2.1, 2.2 додатка 2.

В акті перевірки зафіксовано, що позивач у 4 кварталі 2009 року використав 3,03 літри бензину та 5,12 літрів ДП, проте, в порушення пункту 4 Порядку №303 не подав розрахунок збору за забруднення навколишнього середовища та не сплатив збір за забруднення навколишнього природного середовища у розмірі 350,06 грн., що встановлено на підставі таких документів, як розрахунок збору за забруднення навколишнього природного середовища, акти списання пального, подорожні листи, оборотно-сальдові відомості по рах.203.

Однак, суд звертає увагу, що у справі немає жодних доказів, які б підтверджували використання позивачем у 4 кварталі 2009 року зазначеного в акті перевірки обсягу бензину та ДП, що унеможливлює встановлення судом факту вчинення порушення пункту 4 Порядку №303.

Позивач, в свою чергу, посилається та те, що зазначений обсяг бензину та ДП не використовувався ним, а тому відсутні підстави для нарахування та сплати вказаного збору. На підтвердження зазначеного позивач долучив до матеріалів справи копії видаткових накладних на поставку товарів одержувачу ТОВ «Екобуд», зокрема і бензину та ДП у жовтні, листопад та грудні 2009 року.

З урахуванням викладеного, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів використання позивачем у 4 кварталі 2009 року 3,03 літри бензину та 5,12 літрів ДП, суд вважає протиправним нарахування відповідачем збору за забруднення навколишнього природного середовища у розмірі 350,06 грн. а тому вважає, що податкове повідомлення-рішення від 09 жовтня 2012 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

В частині порушення позивачем підпункту 3.5 пункту 3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 15 грудня 2004 року №637, яке виразилося у встановленні під час проведення перевірки перевищення ліміту каси на кінець дня 01 грудня 2009 року у розмірі 7 713,88 грн. у зв`язку з тим, що у платіжних відомостях видача готівки із каси не підтверджена підписом одержувача, суд зазначає таке.

Відповідно підпункту 2.8 пункту 3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 15 грудня 2004 року №637 (далі по тексту - Положення), підприємства можуть тримати в позаробочий час у своїх касах готівкову виручку (готівку) в межах, що не перевищують установлений ліміт каси. Готівкова виручка (готівка), що перевищує встановлений ліміт каси, обов`язково здається до банків для її зарахування на банківські рахунки. Відокремлені підрозділи підприємств - юридичних осіб можуть здавати готівкову виручку (готівку) безпосередньо до кас таких юридичних осіб або до будь-якого банку для її переказу і зарахування на банківські рахунки зазначених юридичних осіб. За відсутності банків готівкова виручка (готівка) для переказу на банківські рахунки підприємства може здаватися до операторів поштового зв`язку та небанківських фінансових установ, які мають ліцензію Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України на здійснення переказу коштів.

Здавання готівкової виручки (готівки) здійснюється самостійно (у тому числі із застосуванням програмно-технічних комплексів самообслуговування) або через відповідні служби, яким згідно із законодавством України надане право на перевезення валютних цінностей та інкасацію коштів.

Здавання готівкової виручки (готівки) може здійснюватися для зарахування на будь-який банківський рахунок підприємства (підприємця) на його вибір.

Згідно підпункту 3.5 пункту 3 Положення у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю касир вимагає пред`явити паспорт чи документ, що його замінює, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку з чорнилом темного кольору. Якщо видаткова відомість складена на видачу готівки кільком особам, то одержувачі також пред`являють паспорти чи документи, що їх замінюють, і розписуються у відповідній графі документа.

Для виведення залишку готівки в касі не приймаються видаткові касові ордери або видаткові відомості, в яких видача готівки з каси не підтверджена підписом одержувача.

Видача готівки особам, яких немає в штатному розписі підприємства, проводиться за видатковими касовими ордерами, що виписуються окремо на кожну особу або за окремою видатковою відомістю.

Якщо підприємство (підприємець) надає держателям спеціальних платіжних засобів послуги з видачі готівки за допомогою платіжного термінала (імпринтера), то на підставі квитанцій платіжного термінала (сліпів) таким підприємством складається видатковий касовий ордер на загальну суму проведених операцій за день та здійснюється відповідний запис у касовій книзі.

Із тексту позовної заяви вбачається, що позивач, не оспорюючи зафіксовані в акті перевірки порушення, вважає, що відповідач не повинен застосовувати штрафні санкції, оскільки зазначений штраф підпадає під визначення адміністративно-господарських санкцій, до яких застосовуються строки, встановлені статтею 250 Господарського кодексу України (не пізніше 6 місяців з дня виявлення порушення і не пізніше року з дня його вчинення).

Застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені за порушення у сфері обігу готівки здійснює податковий орган відповідно до підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України.

Суд відхиляє посилання позивача на те, що штраф, застосований контролюючим органом за перевищення ліміту залишку готівки в касах підприємств є адміністративно-господарською санкцією, виходячи з того, що відповідно до статті 4 Господарського кодексу України не є предметом його правового регулювання адміністративні та інші відносини управління за участі суб`єктів господарювання, в яких орган державної влади або місцевого самоврядування не є суб`єктом, наділеним господарською компетенцією, і безпосередньо не здійснює організаційно-господарських повноважень щодо суб`єкта господарювання.

Перевищення ліміту залишку готівки в касах підприємств не є порушенням господарської діяльності за участю рівноправний суб`єктів господарювання, внаслідок чого штраф, застосований податковим органом спірним податковим повідомленням-рішенням, не є адміністративно-господарською санкцією в розумінні статті 238 Господарського кодексу України і, як наслідок цього, до спірних правовідносин не можуть застосовуватись строки застосування цих санкцій, встановлені статті 250 цього Кодексу.

З огляду на зазначене, граничні строки застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) до платників податків регламентовано статтею 114 Податкового кодексу України та встановлено їх відповідність строкам давності для нарахування податкових зобов`язань, визначеним статті 102 цього Кодексу.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена у постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №826/8121/16.

З урахуванням викладеного позовні вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 09 жовтня 2012 року № не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач частково довів правомірність та обґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає задоволенню в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 09 жовтня 2012 року №.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, на користь позивача належить стягнути сплачений ним судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажний трест «Вектор» задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДПС у м. Києві від 09 жовтня 2012 року №.

3. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

4. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажний трест «Вектор» понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 4,06 грн. (чотири гривні шість копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажний трест «Вектор» (04123, м. Київ, вул. Осиповського, буд. 9; ідентифікаційний код 36473746);

Головне управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19; ідентифікаційний код 43141267).

Суддя В.А. Кузьменко