Справа № 813/2339/17
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2021-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 рокуСправа № 813/2339/17 пров. № А/857/13101/21 А/857/15108/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача - Качмара В.Я.,

суддів - Большакова О.О., Кушнерик М.П.,

при секретарі судового засідання - Кардаш В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправними дій, скасування постанов, провадження в якій відкрито за апеляційними скаргами Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року та додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року (суддя Грень Н.М.,м.Львів, повний текст рішення суду складено 31 грудня 2020 року),-

ВСТАНОВИВ:

Ще у липні 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП) звернувся до суду із позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області (далі - Головне управління) в якому просив:

визнати протиправними дії відповідача про проведенню 04.05.2017 позапланової перевірки додержання законодавства про працю відносно позивача та скасувати припис від 04.05.2017 №13-09-129/1252-1012 (далі - Припис);

визнати протиправними та скасувати постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 25.05.2017 №№2-0431, 2-0432 (далі - Постанова №№0431, 0432 відповідно).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року позов задоволено частково, визнано протиправною та скасовано Постанову №0432, в решті позовних вимог відмовлено (далі - Рішення суду).

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 5 червня 2018 року, апеляційну скаргу ФОП залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Головного управління задоволено, Рішення суду в частині скасування Постанови №0432 та стягнення судових витрат скасовано та прийнято нову постанову, якою відмовлено в задоволенні позову в частині скасування Постанови №0432. В решті Рішення суду залишено без змін (далі - Постанова суду).

Постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року касаційну скаргу ФОП задоволено частково, Рішення суду та Постанову суду у справі скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (далі - Постанова суду-1). Направляючи справу на новий розгляд, цей суд вказав, що суди попередніх інстанцій, обмежившись виключно посиланням на факт існування звернення особи, що стало підставою для проведення перевірки ФОП та дійшовши висновку щодо непоширення на спірні правовідносини норм частини першої статті 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон №877-V), не досліджували зміст звернення такої особи на предмет з`ясування тієї обставини, чи призвели (або могли призвести) наведені у ньому порушення ФОП вимог законодавства до спричинення шкоди правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю заявниці, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, що мало безпосереднє значення для правильного вирішення судами спору.

За наслідками нового судового розгляду справи рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року позов задоволено.

Додатковим рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року стягнуто з Головного управління за рахунок бюджетних асигнувань на користь ФОП витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Не погодившись із ухваленими судовими рішеннями, їх оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову та вимоги про стягнення судових витрат.

В доводах апеляційних скарг з посиланням на окремі обставини справи вказує, що підставою для призначення позапланової перевірки стало звернення фізичної особи, яка повідомила про те, що ФОП використовує найману працю (близько тридцяти осіб), більша частина яких в нього офіційно не працевлаштована. Зазначає, що згоду на проведення перевірки було надано листом вищестоящого органу. Вказує, що «Порядком проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України (далі - Мінсоцполітики) від 02.07.2012 №390 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України (далі - МЮУ) 30.07.2012 за № 1291/21603; далі - Порядок №390), підставою позапланової перевірки є звернення фізичної особи або юридичної особи про порушення суб`єктом господарювання законодавства про працю. При цьому, Порядок №390 не містить жодних застережень про те, що позапланова перевірка може бути призначена лише за зверненням працівника. Також звертає увагу на те, що під час перевірки достовірно встановлено порушення позивачем вимог трудового законодавства. Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь судових витрат на професійну правничу допомогу, то такі на думку апелянта є явно завищеними, не відповідають принципам розумності, обґрунтованості та є неспівмірними із складністю справи та обсягом виконаних робіт.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Розгляд справи проводити без його участі та участі його представника.

Крім того, від Управління надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату через обмежену кількість працівників Управління, які забезпечують участь в судових засіданнях, завантаженість поточною роботою, а також карантинні заходи, що утруднює явку представника відповідача в судове засідання.

Розглянувши вказане клопотання суд апеляційної інстанції вважає, що таке не підлягає задоволенню, оскільки заявником не подано доказів на підтвердження обставин, що наведені у такому клопотанні. Крім того, станом на час апеляційного розгляду справи не встановлено обмежень у зв`язку із карантинними заходами, які б перешкоджали явці сторін до суду чи впровадження заборони проводити розгляд справ за участю учасників справи.

Відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що перевірка є безпідставною, так як відповідачем не надано доказів того, що порушення, які наведені у зверненні фізичної особи, яке слугувало підставою для здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю), спричинили шкоду правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю особи-заявника та/або навколишньому природному середовищу чи безпеці держави. Крім того, виявлені під час перевірки порушення не підтвердженні належними доказами.

Ухвалюючи додаткове рішення, цей суд вказав, що з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 5000 грн.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи зроблені з правильним застосуванням норм матеріального та дотриманням норм процесуального права з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що у період з 04.05.2017 по 05.05.2017 посадовими особами Управління проведено позапланову перевірку на предмет додержання вимог законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування ФОП.

Підставою для проведення позапланової перевірки ФОП слугувало звернення фізичної особи ОСОБА_2 від 29.03.2017 №Д-452 (далі - Звернення) та надана Департаментом з праці Державної служби України з питань праці (далі - Депертамент, Держпраця відповідно) згода на проведення позапланової перевірки ОСОБА_1 від 24.04.2017 №4744/4/4.2-ДП-17 (далі - Згода).

За наслідками проведення перевірки Головним управлінням складено акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 04.05.2017 №2, в якому зафіксовано порушення позивачем вимог частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), частини другої статті 30 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95-ВР), частини шостої статті 96 КЗпП та частини третьої статті 6 Закону №108/95-ВР, частини шостої статті 108 КЗпП, частини шостої статті 95 КЗпП та статті 33 Закону №108/95-ВР (далі - Акт)

З метою усунення виявлених під час перевірки порушень, головним державним інспектором Головного управління Пришлою А.С. видано Припис, яким ФОП зобов`язано: забезпечити дотримання вимог вказаних вище норм.

25.05.2017 на підставі Акта, заступником начальника Головного управління Стецько А.Я. прийнято:

Постанову №0431, якою накладено на ФОП штрафу в розмірі 3200 грн за порушення вимог:

частини третьої статті 24 КЗпП, яке полягало у допущенні до роботи ОСОБА_3 без належного повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу. Так, повідомлення про прийняття на роботу сформовано 04.05.2017, працівник допущений до роботи 04.05.2017;

частини другої статті 30 Закону №108/95-ВР, яке полягало у незабезпеченні ведення достовірного обліку виконуваної працівниками роботи та відповідно достовірного бухгалтерського обліку витрат та оплати праці, так як в табелях обліку робочого часу за 2016-2017 роки всім працівникам проставлено відмітку 8 годин робочого часу з понеділка по п`ятницю, однак з усних пояснень працівників та письмових пояснень позивача встановлено факт роботи працівників швейного та формувального цеху 7 годин на день впродовж п`яти робочих днів на тиждень, а працівників в`язального цеху - в першу зміну 8 годин (тривалість зміни з 06:00 год до 14:30 год) та в другу зміну - 9 годин (тривалість зміни з 14:30 год до 23:00 год). З усних пояснень працівників в`язального цеху вони працюють по 12 годин у дві зміни з 08:00 год до 20:00 год і з 20:00 год до 08:00 год;

частини шостої статті 96 КЗпП та частини третьої статті 6 Закону №108/95-ВР, яке полягало в тому, що відповідно до штатного розпису на 2017 при встановленні посадових окладів для працівників позивачем не дотримано міжпосадових співвідношень в оплаті праці, а саме, для працівників, за якими закріплено виконання однакових посадових обов`язків (оператор в`язального обладнання) встановлені різні посадові оклади в розмірі 3200 грн та 3250 грн. без врахування розряду чи кваліфікації таких працівників;

Постанову №0432, якою накладено на ФОП штрафу в розмірі 160000 грн за порушення вимог частини шостої статті 95 КЗпП, статті 33 Закону №108/95-ВР, яке полягало в тому, що позивачем протягом 2015-2016 років не забезпечено проведення нарахування та виплату індексації грошових доходів працівників у зв`язку з підвищенням росту індексу інфляції, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

За змістом положень частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1 «Положення про Державну службу України з питань праці», що затверджене постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 11.02.2015 №96 (далі - Положення), Держпраці є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Пунктом 7 цього Положення передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Так, на виконання даної статті, станом на момент проведення відповідачем перевірки позивача КМУ не було прийнято нормативного акту, який би встановлював порядок здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Однак, на час спірних відносин, нормативним актом, що визначав процедуру проведення перевірок додержання законодавства з питань праці, був Порядок №390.

Згідно з пунктами 2-3 Порядку №390 право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов`язків мають повноваження державного інспектора з питань праці (далі - Інспектор). Інспектор може проводити планові та позапланові перевірки, які можуть здійснюватися за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених Законом №877-V. Позапланова перевірка проводиться незалежно від кількості раніше проведених перевірок за наявності підстав, визначених Законом №877-V. Позапланові перевірки за зверненнями фізичних та юридичних осіб про порушення суб`єктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюються за наявності згоди Держпраці на їх проведення.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону №877-V, підставами для здійснення позапланових заходів є, серед іншого, звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється виключно за погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.

Таким чином, звернення фізичної особи слугує підставою для здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю), за умови викладення у ньому обставин щодо порушень суб`єктом господарювання вимог чинного законодавства, які спричинили шкоду правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю особи-заявника та/або навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, на підтвердження чого надано відповідні докази.

Як встановлено вище, підставою для проведення позапланової перевірки ФОП слугувало Звернення та надана Департаментом Згода.

Зі змісту Звернення видно, що у ньому відсутні відомості про те, що порушення ФОП вимог законодавства викладені у вказаному зверненні призвели до спричинення шкоди правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю заявниці, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави.

Також, жодних доказів на підтвердження порушень ФОП вимог законодавства заявником не надано.

Крім того, ФОП вказано, що ОСОБА_2 ніколи не перебувала у трудових відносинах із ФОП та така останньому не відома.

Згідно з довідкою виданою виконкомом Тудорковицької сільської ради Сокальського району Львівської області від 07.07.2017 №412, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Тудорковичі фактично не проживає та з`являється більше трьох років.

За наведених обставин, судом першої інстанції вірно встановлено, що ФОП жодним чином не заподіяно шкоди правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю заявниці, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави. Докази протилежного у матеріалах справи відсутні, а тому винесені за результатами перевірки оскаржувані Припис та Постанови №№0431, 0432 є такими, що прийняті без наявних для цього підстав.

У Постанові суду-1 зазначено, що незалежно від прийнятого суб`єктом господарювання рішення з питань допуску до перевірки, оскаржуючи у подальшому до суду прийняті за її результатами рішення, суб`єкт господарювання не позбавлений права посилатись на порушення уповноваженим органом вимог законодавства щодо призначення і проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність оскаржуваних рішень. При цьому, таким підставам адміністративного позову, за умови їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками перевірки, - переходити до з`ясування обставин з приводу наявності чи відсутності виявлених під час перевірки порушень законодавства.

Надаючи правову оцінку порушенням, що стали підставою для прийняття Постанови №0431 встановлено наступні обставини, що в порушення вимог частини третьої статті 24 КЗпП ФОП допущено до роботи ОСОБА_3 без належного повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу. Згідно наказу про прийняття на роботу початок роботи 05.05.2017

Відповідно до розпорядження позивача від 04.05.2017 №5-к «Про прийняття на роботу ОСОБА_3 ». останню прийнято на роботу швачкою з 05.05.2017 на умовах, що вказані в трудовому договорі від 04.05.2017.

Відповідно до умов трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю укладеного 04.05.2017 термін, установлений за погодженням сторін зазначено 05.05.2017-05.11.2017.

З копії повідомлення про прийняття працівника на роботу слідує, що позивач на вимогу положень постанови КМУ «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» від 17.06.2015 №413 (далі - Постанова №413) повідомив органи ДФС про прийняття працівника на роботу 04.05.2017 (т.1, а.с.127).

В матеріалах справи знаходиться пояснююча ОСОБА_3 , від 04.05.2017 з якої вбачається, що вона, проходила стажування на посаді швеї один день.

Частиною третьою статті 24 КЗпП передбачено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 259 КЗпП визначено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно Постанови № 413 повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі; на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п`ятьма особами. Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Отже, метою скерування повідомлення про прийняття працівника на роботу є внесення його до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», здійснення подальшого контролю за дотриманням роботодавцем вимог законодавства про сплату податку з доходів фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Про вказане свідчить і зміст абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП згідно якого передбачено відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

В даному випадку згідно матеріалів справи, судом встановлено, що станом на дату проведення перевірки позивач мав оформлені трудові відносини з ОСОБА_3 , та повідомив органи ДФС про прийняття працівника на роботу з 05.05.2017.

Згідно змісту частини третьої статті 24 КЗпП мова йде про недопуск працівника працівник до роботи без укладення трудового договору, в тому числі, повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, тоді як повідомлення про прийняття на роботу не є елементом укладення трудового договору.

Враховуючи наведене суд вважає, що відповідачем неправомірно зроблено висновок про порушення позивачем вимог частини третьої статті 24 КЗпП.

Щодо порушення позивачем вимог частини другої статті 30 Закону №108/95-ВР, то як вказано в Акті ФОП не забезпечено ведення достовірного обліку виконуваної працівниками роботи та відповідно, достовірного бухгалтерського обліку витрат на оплати праці, так як в табелях обліку робочого часу за 2016 2017 роки всім працівникам проставлено відмітку 8 годин робочого часу з понеділка по п`ятницю, однак встановлено факт роботи працівників швейного та формувального цеху 7 годин на день впродовж п`яти робочих днів на тиждень, а працівників в`язального цеху: в першу зміну 8 годин (тривалість зміни з 6:00 до 14:30) та в другу зміну 9 годин (тривалість зміни з 14:30 до 23: 00). З пояснень працівників в`язального цеху, вони працюють по 12 годин у дві зміни з 08.00 до 20.00 і з 20.00 до 8.00 .

Згідно пояснення ФОП від 04.05.2017, яке було адресовано Головному управлінню вбачається, що працівники в`язального цеху, виходячи з виробничої необхідності, працюють у дві зміни з 06:00 до 14:30 та з 14:30 до 23:00 з перервою на обід 30 хв. Такий розподіл робочого дня на частини був запроваджений з 01.05.2017.

Згідно частини третьої статті 54 КЗпП нічним вважається час з 10 години вечора до 6 години ранку.

Під час проведення перевірки в табелях обліку робочого часу були відсутні відмітки про роботу працівників зазнаного цеху в нічний час.

Частиною другою статті 30 Закону №108/95-ВР визначено, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

З досліджених табелів обліку робочого часу працівників встановлю, що такі у ФОП дійсно працюють у дві зміни з 06:00 до 14:30 та з 14:30 до 23:00 з перервою на обід 30 хв. Доказів того, що наймані працівники працюють по 12 годин на кожну зміну відповідачем не надано, як і не надано жодних пояснень тих чи інших працівників про те, що такі обставини дійсно мали місце.

Таким чином, стверджувати, що позивач не забезпечує достовірний облік робочого часу немає підстав, з огляду на відсутність належних доказів про такі обставини.

Щодо порушення вимог частини шостої статті 96 КЗпП та частини третьої статті 6 Закону №108/95-ВР, то необхідно зазначити наступне.

Відповідно до статті 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно зі статтею 96 КЗпП основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники).

Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати (частина третя статті 6 Закону №108/95-ВР).

Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

З наданих позивачем пояснень встановлено, що на підприємстві впроваджено договірну систему оплати праці, з дотриманням держаних гарантій передбачених законом.

Відповідно до трудового договору укладеного між та ОСОБА_4 від 16.05.2012, останнього прийнято на роботу на посаду оператора в`язального обладнання, про що також свідчать записи у трудовій книжці ОСОБА_4 .

Відповідно до трудового договору укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , останнього прийнято на роботу за посадою в`язальника круглов`язальних машин, про що свідчать записи у трудовій книжці.

В січні 2016 року, перед тим, як на роботу влаштувався ОСОБА_6 , між позивачем та ОСОБА_4 , було досягнуто згоди, що його заробітна плата буде складати 3250 грн, на 50 грн більше від ОСОБА_6 .

При цьому, посади вказаних осіб є різними, а відповідачем не доведено те, що зазначені особи за вказаними посадами мають отримувати однаковий розмір заробітної плати.

Отже, суд дійшов вірного висновку, що відповідачем неправомірно, зроблено висновок про порушення позивачем вимог статті 96 КЗпП та частини третьої статті 6 Закону №108/95-ВР.

Щодо порушення наведеного у Постанові №0432, що ФОП впродовж 2015- 2016 років не забезпечено проведення нарахування та виплату індексації грошових доходів працівників у зв`язку з підвищенням росту індексу інфляції, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Згідно положень статей 95 КЗпП та 33 Закону 108/95-ВР заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку та в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством відповідно.

Водночас, відповідачем ні в Акті перевірки, ні при розгляді справи, не вказано в яких місяцях протягом 2015-2016 року позивачем не нараховано та не виплачено індексацію грошових доходів працівників у зв`язку з підвищенням росту індексу інфляції, не долучено документів чи їх копій, які давали б можливість перевірити, чи проводилися нарахування та виплата індексації грошових доходів працівників у зв`язку з підвищенням росту індексу інфляції, не додано жодних пояснень працівників стосовно наведеної обставини.

Згідно з частиною першою, другою статті 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем-апелянтом в ході судового розгляду справи не підтверджено належними доказами факт допущення позивачем інкримінованих йому порушень та не спростовано доводів позивача щодо безпідставності притягнення його до відповідальності за порушення трудового законодавства згідно Постанов №№0431, 0432.

В межах апеляційного розгляду справи, апеляційним судом також не встановлено підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Щодо обґрунтованості та законності прийняття додаткового рішення, то судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Так, 31.03.2021 від позивача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу. У такій заяві ФОП просить стягнути із відповідача 10000 грн витрат на професійну правничу (правову) допомогу.

Головним управлінням подано заперечення щодо заявлених до стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, які обґрунтовані тим, що вказані позивачем розміри витрат є явно завищеними, не відповідають принципам розумності, обґрунтованості та є неспівмірними із складністю справи та обсягом виконаних робіт.

За змістом частин першої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 134 КАС витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС).

Згідно частини третьої статті 134 КАС розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 КАС слідує, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 висловила правову позицію, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи видно, що між позивачем (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридичний центр захисту прав власників» в особі директора Бордука М.Й (виконавець) (далі - ТОВ) укладено договір про представництво інтересів від 30.06.2017 (далі - Договір) та договір доручення на правове обслуговування (представництво) від 29.06.2017 (далі - Договір-1), згідно з умовами якого виконавець зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені договорами, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 4.1. Договору-1 визначено, що за поточну роботу «Довіритель» сплачує кошти в сумі 10000 грн, 5000 грн, з яких оплачує на наступний день з моменту укладення цього договору та 5000 грн., на протязі 2-х тижнів з моменту укладення цього договору, а також кошти, згідно додаткової угоди, у разі прийняття рішення в користь Довірителя по справі вказаній у пункті 2.1 Договору-1.

Також між позивачем та ТОВ та адвокатом Савкою Р.І. укладено договір про представництво інтересів (надання професійної правничої допомоги) від 13.07.2020 № 20/07/13-2 (далі - Договір-3).

На підтвердження здійснення судових витрат до суду було подано два платіжні доручення 30.06.2017, 28.07.2020.

Згідно постанови Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №200/14113/18-а суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі East/WestAllianceLimited проти України, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Зважаючи на наявність заперечення відповідача щодо стягнення судових витрат на користь позивача у розмірі 10000 грн, враховуючи ознаки співмірності, визначені частиною п`ятою статті 134 КАС, реальність таких витрат, розумність їх розміру, складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт), суд першої інстанції дійшов вірного висновку що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 5000 грн.

Інших важливих та доцільних доводів, які б давали можливість суду апеляційної інстанції дійти висновку, що стягнений судом розмір судових витрат на правничу допомогу адвоката є необґрунтованим відповідачем в апеляційній скарзі не наведено.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для їх скасування, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Держпраці у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року та додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 27 вересня 2021 року.