Справа № 160/11740/20
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І. розглянувши у порядку загального позовного провадження (в письмовому провадженні) у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
24.09.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій позивач просить визнати дії військової частини НОМЕР_1 щодо застосування базового місяця при проведенні нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року в порушення чинного законодавства протиправними; визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року протиправною; визнати дії військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування 30.09.2019 року до строку військової служби ОСОБА_1 протиправними; визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 53 дні основної відпустки за 2015, 2016, 2017, 2019 року у розмірі 30 075, 38 грн.; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 недоплачену суму індексації грошового забезпечення за період з 01 квітня 2015 року по 28 лютого 2018 року в розмірі 101 749, 38 грн.; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 53 дня основної відпустки за 2015, 2016, 2017, 2019 року у розмірі 30 075, 38 грн.; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні починаючи з 30.09.2019 року по день фактичного розрахунку відповідно до наведеного розрахунку середнього заробітку, а саме 548,34 грн. за день затримки розрахунку.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідач протиправно не виплатив йому індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України. Індексація доходів громадян, в тому числі грошового забезпечення військовослужбовців, є складовою частиною заробітку та підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Також, відповідач при звільненні не врахував 30.09.2019 року до строку військової служби ОСОБА_1 та не виплатив грошову компенсацію за невикористані дні основної відпустки за 2015 - 2019 роки. Вказане стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.11.2020 року відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідачем 13 травня 2021 року було надано відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити в їх задоволенні повністю.
В судовому засіданні 26 травня 2021 року було ухвалено продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів.
В судове засідання 21 липня 2021 року представники сторін не з`явилися, надали клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні без їх участі.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій та має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.
Згідно Указу Президента України від 14.01.2015 року № 15/2015 ОСОБА_1 призваний по частковій мобілізації з 26.02.2015 року.
Позивач служив в військовій частині НОМЕР_2 до 29.09.2018 року та в військовій частині НОМЕР_1 з 01.10.2018 року до 30.09.2019 року.
Військова частина НОМЕР_2 була розформована та переформована в лінійний батальйон військової частини НОМЕР_1 .
З послужного списку позивача вбачається, що ОСОБА_1 з 26.02.2015 року слухач В/ч НОМЕР_3 , а з 28.03.2015 року заступник командира батальйону з озброєння - начальних технічної частини ВОС-4201003.
06.04.2016 року з позивачем укладено контракт строком на 6 місяців (КВОК «Схід» № 63 від 06.04.2019 року) з 06.04.2015 року; продовжено строк військової служби за новим контрактом строком на 6 місяців з 20.09.2016 року по 20.03.2017 року (КВОК «Схід» № 181 від 16.06.2016 року); продовжено строк військової служби за контрактом строком на 6 місяців з 20.08.2017 року по 20.09.2017 року (КВОК «Схід» № 68 від 08.04.2017 року); продовжено строк військової служби за новим контрактом строком на 6 місяців з 20.09.2017 року по 20.03.2018 року (КВОК «Схід» № 232 від 07.12.2017 року); продовжено строк військової служби за новим контрактом строком на 6 місяців з 31.03.2018 року по 30.09.2018 року (КВОК «Схід» № 48 від 15.03.2018 року); продовжено строк військової служби за новим контрактом строком на 6 місяців з 30.09.2018 року по 30.03.2019 року (КВОК «Схід» № 189 від 22.09.2018 року); продовжено строк військової служби з за контрактом строком на 6 місяців з 30.03.2019 року по 30.09.2019 року (КВОК «Схід» № 52 від 05.04.2019 року).
Наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 08.08.2019 року №166 майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за підпунктом «частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» пункту другого у зв`язку з закінченням строку контракту.
Відповідно витягу із наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 08.08.2019 року № 166, майор ОСОБА_1 , заступник командира мотопіхотного батальйону з озброєння 93 окремої механізованої бригади, має вислугу років у ЗС: календарну -17 років 09 місяців, пільгову 23 роки 08 місяців, загальну 20 років 05 місяців.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частини) № 496 від 30.09.2019 року, майора військової служби за контрактом ОСОБА_1 , заступника командира мотопіхотного батальйону з озброєння, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 08 серпня 2019 року № 166 у запас відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підпункт «а» пункту 2 частини 5 (у зв`язку із закінченням строку контракту), вважати таким, що здав справи та посаду 30 вересня 2019 року. З 30 вересня 2019 року виключено із списків особового складу частини і усіх видів забезпечення та направлено для постановки на військовий облік до Новомосковського ОМТЦК та СП Дніпропетровської області.
Відповідно до інформації, зазначеної в витязі з наказу №496 від 30.09.2019 року, встановлено, що щорічну основну відпустку за 2018 рік використно в кількості 15 діб та 1 добу святкову з 21 серпня по 05 вересня 2019 року; виплачено грошову компенсацію за 25 діб невикористаної основної відпустки пропорційно прослуженому часу за 2018 рік; щорічну основну відпустку за 2019 рік не використано; виплачено грошову компенсацію за 27 діб невикористаної основної відпустки пропорційно прослуженому часу за 2019 рік; грошову допомогу на оздоровлення за 2019 рік отримано(наказ № 182 від 30.03.2019); матеріальну допомогу за 2019 рік для вирішення соціально-побутових не отримано; виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно в сумі 25 (двадцять п`ять тисяч) 578 грн.69 коп.; виплачено щомісячну премію в максимальному розмірі 35% від встановленого посадового окладу відповідно до вимог телеграми Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 28 грудня 2018 року № 248/9240 з 01 вересня по 30 вересня 2019 року; виплачено надбавку за особливості проходження служби в мінімальному розмірі - 65% від встановленого посадового окладу, за військове звання та надбавку за вислугу років передбачених телеграмою Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 28 грудня 2018 року №248/9240 з 01 вересня 30 вересня 2019 року; виплачено 50% грошової допомоги при звільненні за кожний повний прослужений рік - 4 роки.
21.07.2020 року на адресу відповідача скеровано адвокатські запити, щодо надання інформації: чи проводила військова частина НОМЕР_1 нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, передбаченої Законом України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» ОСОБА_1 в період з 01 січня 2015 року по день звільнення з військової служби включно. У випадку якщо індексація грошового забезпечення за певний період ОСОБА_1 не виплачувалася зазначити з яких підстав та сформувати довідку з відображенням розміру індексації грошового забезпечення помісячно за період в якому не проводилася її виплата із зазначенням загальної суми, яка не була виплачена; довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 помісячно за період з 01 січня 2015 року по день звільнення з військової служби (із зазначенням усіх складових грошового забезпечення, включно з індексацією грошового забезпечення); копію послужного списку ОСОБА_1 ; копію документа на підставі якого військова частина НОМЕР_2 (окремий батальйон) стала лінійним батальйоном в складі військової частини НОМЕР_1 , а також інформацію щодо того чи є військова частина НОМЕР_1 правонаступником військової частини НОМЕР_2 .
Вказана заява отримана Військовою частиною НОМЕР_1 28.07.2020 року, водночас жодної відповіді на вказаний запит відповідачем не надано.
21.07.2020 року на адресу відповідача скеровано адвокатські запити, щодо надання наступної інформації: підстави невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 2015, 2016 роки; витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 30.11.2017 року № 153, а саме п. 3.2. про надання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки; витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 12.01.2018 року № 12, а саме п.2 про направлення ОСОБА_1 у службове відрядження до військової частини НОМЕР_5 ; завірену копію книги обліку тимчасово відсутнього і тимчасово прибулого до військової частини особового складу військової частини НОМЕР_2 , а саме розділу 2 «у відпустці» за 2015, 2016 роки.
Вказана заява отримана Військовою частиною НОМЕР_1 04.08.2020 року, водночас жодної відповіді на вказаний запит відповідачем не надано.
З архівної довідки від 07.08.2020 № 179/1/9912, виданої Галузевим державним архівом МОУ вбачається, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 30.11.2017 року № 153, ОСОБА_1 надано 80 діб щорічної відпустки, а також що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 12.01.2018 року № 12, ОСОБА_1 направлено у відрядження до військової частини НОМЕР_6 для проведення звірки.
Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України, а також при звільненні не виплатив грошову компенсацію за невикористані дні основної відпустки, не врахував день звільнення зі служби до стажу, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі також - Закон України №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Згідно з частинами 2, 3 статті 9 Закону України №2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до Закону.
Преамбулою Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" (надалі також - Закон України №1282-XII) передбачено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Відповідно до статті 1 Закону України №1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Статтею 2 Закону України №1282-XII визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Положеннями статті 4 Закону України №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
Згідно статті 6 Закону України №1282-XII, у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Кабінетом Міністрів України затверджено постанову "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" від 17.07.2003 №1078 (надалі також - Порядок №1078), згідно з пунктом 4 якого індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Відповідно до абзацу восьмого пункту 4 Порядку №1078 у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Відповідно до пункту 5 Порядку №1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
Отже, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.
Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно - правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців.
Вказана правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 03.04.2019 (справа №638/9697/17).
В позовній заяві позивач стверджує, що при проведенні індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року військовою частиною НОМЕР_1 взято базовий місяць не січень 2008 року, а за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року індексація грошового забезпечення взагалі не виплачувалась.
В даному випадку, з наданих позивачем письмових доказів не вбачається, що відповідачем було здійснено нарахування та виплата індексації грошового забезпечення за жоден з періодів його служби.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не надано доказів здійснення нарахування індексації за період з 01.04.2015 року по 28.02.2018 року.
Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що індексація грошового забезпечення позивачу за період з 01.04.2015 року по 28.02.2018 року не нараховувалась та не виплачувалась, що не спростовано відповідачем.
Відтак, на переконання суду, позивач має право на виплату індексації грошового забезпечення, оскільки така індексація йому не виплачувалась. Доказів протилежного суду не надано.
У зв`язку з вказаним, суд робить висновок, що у цьому випадку відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення, а відтак, його порушені права мають бути відновлені у належний спосіб, а саме шляхом нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за вказаний період.
Водночас, оскільки судом не встановлено факту нарахування індексації за період з 01.04.2015 року по 28.02.2018 року, відсутні підстави для висновку про порушення відповідачем порядку її нарахування із застосуванням конкретного базового місяця.
Враховуючи зазначене, суд робить висновок, що позовна вимога про визнання дій військової частини НОМЕР_1 щодо застосування базового місяця при проведенні нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року в порушення чинного законодавства протиправними, задоволенню не підлягає.
Зокрема, не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 недоплаченої суми індексації грошового забезпечення за період з 01 квітня 2015 року по 28 лютого 2018 року в розмірі 101 749, 38 грн., оскільки такі суми не були нарахованими позивачу, в свою чергу стягненню підлягають виключно нараховані, але не виплачені суми.
Щодо позивної вимоги про визнання дії військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування 30.09.2019 року до строку військової ОСОБА_1 протиправними, суд зазначає таке.
Так, позивач вважає, що відповідачем при розрахунку строку військової ОСОБА_1 не враховано день його звільнення 30.09.2019 року.
З досліджених судом письмових доказів у справі судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про те, що день 30.09.2019 року не було враховано відповідачем до строку служби позивача, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог позивача в цій частині та наявність підстав для відмови в задоволенні позову в цій частині.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 53 дні основної відпустки за 2015, 2016, 2017, 2019 року у розмірі 30 075, 38 грн. та стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 53 дня основної відпустки за 2015, 2016, 2017, 2019 року у розмірі 30 075, 38 грн., суд встановив та зазначає наступне.
З архівної довідки від 07.08.2020 № 179/1/9912, виданої Галузевим державним архівом МОУ вбачається, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 30.11.2017 року № 153, ОСОБА_1 надано 80 діб щорічної відпустки, а також що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 12.01.2018 року № 12, ОСОБА_1 направлено у відрядження до військової частини НОМЕР_6 для проведення звірки.
Відповідно до витягу з наказу №496 від 30.09.2019 року, позивач щорічну основну відпустку за 2018 рік використав в кількості 15 діб та 1 добу святкову з 21 серпня по 05 вересня 2019 року, а щорічну основну відпустку за 2019 рік не використано. Позивачу виплачено грошову компенсацію за 25 діб невикористаної основної відпустки пропорційно прослуженому часу за 2018 рік та за 27 діб невикористаної основної відпустки пропорційно прослуженому часу за 2019 рік.
Згідно ч. 1 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Як встановлено судом та не спростовано відповідачем, позивач був признаний на військову службу по частковій мобілізації 26.02.2015 року.
Відповідно до наявної у позивача вислуги років та враховуючи вимоги ч. 1 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», останній набув права на щорічну основну відпустку у наступних розмірах: за 2015 рік 29 днів, за 2016 рік 35 днів, 2017 рік - 40 днів, 2018 рік 40 днів, 2019 рік - 30 днів (40 днів/12 місяців=3,33; 9 місяців* 3,33 = 29,99).
Враховуючи дні використаної відпустки позивача, дні невикористаної відпустки, які були компенсовані відповідачем, позивачем у періоді 2015-2019 роки залишилися невикористаними 53 дні основної відпустки.
В свою чергу, відповідачем не було спростовано ані розрахунків позивача наведених в позовній заяві ані обставин, що мають істотне значення для вирішення даної позовної вимоги.
Також, відповідачем не було надано доказів, які б підтверджували здійснення грошової компенсації за всі невикористані дні основної відпустки позивача в даний період.
Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 53 дні основної відпустки за 2015, 2016, 2017, 2019 року підлягають задоволенню, а належним способом захисту порушеного права буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 53 дні основної відпустки за 2015, 2016, 2017, 2019 роки.
Разом з тим вимоги позивача про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 53 дня основної відпустки за 2015, 2016, 2017, 2019 року у розмірі 30 075, 38 грн., задоволенню не підлягають, оскільки розрахунок належної суми грошової компенсації належить до виключної компетенції відповідача, а суд не вправі переймати на себе такі функції.
Також вимоги про стягнення грошової компенсації є передчасними, оскільки стягненню підлягають лише ті суми, які були нараховані, але не виплачені.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні починаючи з 30.09.2019 року по день фактичного розрахунку відповідно до наведеного розрахунку середнього заробітку, а саме 548,34 грн. за день затримки розрахунку, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) даний кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час, такі питання врегульовані КЗпП України.
Так, відповідно до ст. 43 КЗпП України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 вказаної Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 2 ст. 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 31.10.2019 року по справі № 825/598/17, від 31.10.2019 року по справі № 2340/4192/18.
У відповідності до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (надалі Положення № 1153/2008), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
Відповідно до п. 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
У даному випадку мало місце виключення позивача зі списку особового складу без проведення остаточного розрахунку з ним.
Разом з тим, аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд у постанові від 15.09.2015 року по справі № 21-1765а15 прийшов до висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України.
При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 року у справі № 6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.
Як встановлено судом, при звільненні з військової служби позивачу не було виплачено індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 28.02.2018 року, та не виплачену грошову компенсацію за невикористані 53 дня основної відпустки за 2015, 2016, 2017, 2019 роки.
Отже, остаточний розрахунок з позивачем на час розгляду даної справи проведено не було.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що належим способом захисту прав позивача буде зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.
Окрім того, щодо визначення судом фіксованої суми виплати, суд вважає за необхідне вказати, що суд не вправі визначати конкретні суми, які підлягають виплаті, оскільки відповідно до законодавства обчислення таких сум належить до відання компетентних структур відповідача.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У відповідності до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню судом.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та ним не були понесені судові витрати, судовий збір стягненню не підлягає.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262, Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_7 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 28.02.2018 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 28.02.2018 року.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 53 дня основної відпустки за 2015, 2016, 2017, 2019 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 53 дні основної відпустки за 2015, 2016, 2017, 2019 роки.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні починаючи з 30.09.2019 року по день фактичного розрахунку.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська