Справа № 810/451/17
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2021-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/451/17 Головуючий у І інстанції - Журавель В.О.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, в якому просив стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 57919,68 грн. за період з 25 березня 2016 року по 28 грудня 2016 року.

В обґрунтування позовних вимог Позивач посилався на те, що Відповідачем проведено остаточний розрахунок з Позивачем вже після звільнення, з огляду на що просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 17 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 810/451/17 за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського окружного адміністративного суду від 17 липня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року скасовано, а справу № 810/451/17 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 березня 2016 р. по 28 грудня 2016 р. у розмірі 26 112 (двадцять шість тисяч сто дванадцять) грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням Державна фіскальна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції.

Ухвалою судді Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2021 року зазначену апеляційну скаргу залишено без руху через її невідповідність вимогам КАС України.

Вказаній особі надано строк для усунення зазначених вище недоліків п`ять днів з часу отримання копії зазначеної вище ухвали суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що Державній фіскальній службі України було надано достатній строк для сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року.

Однак, вказаною особою недоліки апеляційної скарги зазначені в ухвалі судді Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2021 року в наданий строк та в розумний строк надходження кореспонденції не усунуто.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2021 року зазначену апеляційну скаргу повернуто особі, яка її подала.

Також, не погоджуючись з постановленим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Доводи апеляційної скарги аналогічні, заявленим у позовній заяві, та містять посилання на неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції та невідповідність його висновків таким обставинам.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки Позивач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Позивач з 24 квітня 2013 року по 09 березня 2016 року проходив державну службу на посаді Заступника начальника управління - начальника відділу організації взаємодії та супроводження митних спорів у судах управління правового забезпечення митних спорів Департаменту правової роботи Міністерства доходів і зборів України.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 28 серпня 2014 року № 2085-о зі змінами, внесеними наказом від 29 вересня 2014 року № 2119-о, Позивача звільнено із займаної посади з 29 вересня 2014 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку зі скороченням штатної чисельності.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року у справі № 826/14834/14 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 28.08.2014 року № 2085-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 29.09.2014 р. № 2119-о «Про внесення змін до наказу Міндоходів України від 28.08.2014 р. № 2085-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді Заступника начальника управління - начальника відділу організації взаємодії та супроводження митних спорів у судах управління правового забезпечення митних спорів Департаменту правової роботи Міністерства доходів і зборів України з 29 серпня 2014 року.

Стягнуто з Міністерства доходів і зборів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 серпня 2014 року по день поновлення на роботі.

Допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді Заступника начальника управління - начальника відділу організації взаємодії та супроводження митних спорів у судах управління правового забезпечення митних спорів Департаменту правової роботи Міністерства доходів і зборів України з 29 серпня 2014 р. та присудження виплатити йому заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць.

Судові витрати в сумі 6 634,00 грн. присуджено на користь ОСОБА_1 за рахунок асигнувань Міністерства доходів і зборів України.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

На виконання вказаної постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року Міністерство доходів і зборів України 21 січня 2016 року видало наказ № 5-о «Про виконання рішення суду» щодо поновлення Позивача на посаді.

19 грудня 2016 року Позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Проте, наказом Міністерства доходів і зборів України від 09 березня 2016 року № 21-о Позивача звільнено з займаної посади з таким формулюванням: «Звільнити 09 березня 2016 року ОСОБА_1 з посади Заступника начальника управління - начальника відділу організації взаємодії та супроводження митних спорів у судах управління правового забезпечення митних спорів Департаменту правової роботи Міністерства доходів і зборів України за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України», тобто без зазначення в наказі підстав звільнення, на які Позивач посилався у своїй заяві.

Після отримання копії наказу від 09 березня 2016 року № 21-о ОСОБА_1 направив ДФС засобами електронної пошти заяву від 24 березня 2016 року про проведення розрахунку.

Того ж дня ДФС виплатила Позивачу грошову компенсацію за невикористані 20 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 24 квітня 2014 року по 23 квітня 2015 року, 26 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 24 квітня 2015 року по 09 березня 2016 року та 15 календарних днів додаткової відпустки за період роботи з 19 серпня 2015 року по 18 серпня 2016 року, що підтверджується банківською випискою за картковим рахунком.

Вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку Позивачу виплачено не було.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2016 року у справі № 826/5898/16 позов задоволено.

Визнано протиправним наказ Міністерства доходів і зборів України від 09.03.2016 № 21-о в частині підстави звільнення та зобов`язано Міністерство доходів і зборів України у триденний строк з дати набрання судовим рішенням законної сили внести зміни до наказу від 09.03.2016 № 21-о, вказавши: «Звільнити 09 березня 2016 ОСОБА_1 з посади Заступника начальника управління - начальника відділу організації взаємодії та супроводження митних спорів у судах управління правового забезпечення митних спорів Департаменту правової роботи Міністерства доходів і зборів України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням Міністерством доходів і зборів України законодавства про працю, ч. 3 ст. 38 КЗпП України».

Стягнуто з Міністерства доходів і зборів України на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2016 року апеляційну скаргу Міністерства доходів і зборів України - задоволено частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2016 року - змінено, викладено абзац третій її резолютивної частини у наступній редакції:

«Стягнути з Міністерства доходів і зборів України на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 26112 (двадцять шість тисяч сто дванадцять) грн. 12 (дванадцять) коп.».

У іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2016 року - залишено без змін.

Зазначена вихідна допомога в сумі 21020 грн. 26 коп. (з урахуванням утриманих податків та зборів) Позивачу виплачена 28 грудня 2016 року.

У зв`язку із затримкою виплати Позивачу вихідної допомоги при звільненні, що тривала, на його думку, з 25 березня 2016 року (з дня, наступного за днем отримання Відповідачем заяви Позивача про проведення розрахунку) по 28 грудня 2016 року (день фактичної виплати вихідної допомоги при звільненні на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2016 року у справі № 826/5898/16), Позивач звернувся до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на вказані обставини, беручи до уваги тривалість періоду прострочення та обставини, у зв`язку з якими воно відбулося, суд першої інстанції вважає справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме критеріям визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що дорівнює розміру виплаченої несвоєчасно вихідної допомоги при звільненні, тобто 26 112 грн. (без урахування утримання податків і зборів).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При вирішенні питання щодо наявності чи відсутності підстав для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої ст. 117 КЗпП України, визначальним є з`ясування судами тієї обставини, чи мала місце затримка розрахунку з працівником при звільненні, тобто, невиплата або несвоєчасна виплата належних йому сум, та наявність у цьому вини власника або уповноваженого ним органу.

Аналогічний правий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 806/82/17.

З матеріалів справи вбачається, що остаточний розрахунок з Позивачем після звільнення проведений лише 28.12.2016 р.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що доводи Позивача про не проведення повного розрахунку Відповідачем станом на 25 березня 2016 року (дня, наступного за днем отримання Відповідачем заяви Позивача про проведення розрахунку) по 28 грудня 2016 року (день фактичної виплати вихідної допомоги при звільненні на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2016 року у справі № 826/5898/16) є обґрунтованими.

Як вбачається з листа Відповідача від 19 серпня 2016 року № 8732/З/99-99-06-01-03-14, середньоденний заробіток Позивача за два календарних місяці (січень та лютий 2016 року), що передували місяцю в якому почалась затримка у проведенні остаточного розрахунку, складає: (3950 грн. 00 коп. + 3950 грн. 00 коп.)/(19 роб. дн.+21 роб. дн.) = 197 грн. 50 коп.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 березня 2016 р. по 30 квітня 2016 р. дорівнює: 197 грн. 50 коп. * 26 днів = 5135 грн. 00 коп.

Коефіцієнт підвищення посадового окладу з 1 травня 2016 р. згідно з інформацією щодо розміру такого окладу, наведеною в листі Відповідача від 19 серпня 2016 р. № 8732/З/99-99-06-01-03-14, дорівнює: 6375 грн. 00 коп./3950 грн. 00 коп. = 1,61.

Середньоденний заробіток Позивача, скоригований на коефіцієнт підвищення дорівнює: 197 грн. 50 коп. * 1,61 = 317 грн. 98 коп.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 травня 2016 р. по 28 грудня 2016 р. дорівнює: 317 грн. 98 коп. * 166 днів = 52 784 грн. 68 коп.

Отже, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що за підрахунком Позивача належить стягнути на його користь, дорівнює: 5135 грн. 00 коп. + 52 784 грн. 68 коп. = 57 919 грн. 68 коп.

Однак, вирішуючи питання щодо розміру суми, яка підлягає стягненню на користь Позивача, колегією суддів встановлено наступне.

Як уже зазначалося частиною другою статті 117 КЗпП установлено, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати Позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності роботодавця колегія суддів дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначено, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 816/1640/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладено правову позицію, відповідно до якої з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Колегія суддів зазначає, що співставлення зазначених сум свідчить про очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, періодом затримки її виплати, характером цієї заборгованості, діями Позивача та Відповідача.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при ухваленні рішення правомірно вказав, що сплаті на користь Позивача підлягає частина середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, що складає 26 112 грн., та дорівнює розміру виплаченої несвоєчасно вихідної допомоги при звільненні, яка є співмірною з урахуванням розміру невчасно виплаченої заробітної плати та частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду за який вона підлягає сплаті.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення адміністративного позову частково.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко

Повний текст складено 23.09.2021 року.