Справа № 420/12687/21
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2021-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2, Державного бюро розслідувань про визнання протиправними дій та визнання незаконним п. 2.2 Наказу №373 від 29.06.2021 р.,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2, Державного бюро розслідувань в якому позивач просить:

визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 щодо видання наказу від 29.06.2021 р. №373 в частині віднесення до службової інформації у пункті 2.2. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань відомостей щодо встановлення розміру, нарахування і виплати особам рядового та начальницького складу органу ДБР грошового забезпечення;

визнати незаконним пункт 2.2. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 від 29.06.2021 № 373, яким віднесено до службової інформації відомості щодо встановлення розміру, нарахування і виплати особам рядового та начальницького складу органу ДБР грошового забезпечення;

зобов`язати Державне бюро розслідувань вилучити пункт 2.2. з Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 від 29.06.2021 № 373, яким віднесено до службової інформації відомості щодо встановлення розміру, нарахування і виплати особам рядового та начальницького складу органу ДБР, грошового забезпечення і з дня набрання судовим рішенням законної сили надати до суду звіт про виконання судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Пункт 2.2. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань (далі-Перелік), затвердженого наказом Державного бюро розслідувань від 20.08.2020 №434 (зі змінами), зберігся у тій же редакції у новому Переліку, затвердженому наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 від 29.06.2021 №373, тому вважаю, що через незаконність внесення до Переліку п. 2.2., який суперечить ч. 5 ст. 6 та п.п. 1, 2 ч.1 ст. 15 Закону № 2939-VІ цей пункт підлягає визнанню незаконним у судовому порядку, через створення ним перешкод в реалізації права особи на доступ до публічної інформації.

Із змісту статті 12 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" слідує, що відповідач ОСОБА_2. є відповідальною особою, яка має повноваження особисто забезпечувати додержання законодавства про доступ до публічної інформації, розпорядником якої є Державне бюро розслідувань.

Процесуальні дії

Ухвалою суду від 26.07.2021 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст. 262 КАС України.

17.08.2021 року за вхід.№44929/21 надійшов відзив на позов ДБР, який обґрунтовано наступним.

Позивач вважає незаконним внесення до Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 №373 (надалі за текстом також Перелік, затверджений наказом ДБР № 373 від 29.06.2021), пункту 2.2., яким відомості щодо встановлення розміру, нарахування і виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу ДБР віднесено до службової інформації.

Зазначений пункт 2.2. Переліку, затвердженого наказом ДБР № 373 від 29.06.2021, на думку позивача суперечить частині 5 статті 6 та підпунктам 1, 2 частини 1 статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», через що цей пункт підлягає визнанню незаконним у судовому порядку, оскільки створює перешкоди в реалізації права особи на доступ до публічної інформації.

Виходячи із зазначеного вище бачення, посилаючись на статтю 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», зі змісту якої на думку позивача слідує, що відповідач ОСОБА_2. є відповідальною особою, яка має повноваження особисто забезпечувати додержання законодавства про доступ до публічної інформації.

Приписами статті 32 Конституції України закріплено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Подібні положення відображені також і в статтях 2, 11, 21 Закону України «Про інформацію», статтях 6, 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції, та який у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, Законом України «Про Державне бюро розслідувань» та іншими законами України, а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на їх основі (статті 1, 2 Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» діяльність ДБР є гласною тією мірою, що не порушує права і свободи людини і громадянина, не суперечить вимогам кримінального процесуального законодавства та законодавства про державну таємницю.

У межах своєї компетенції та виходячи із покладених на нього завдань ДБР згідно з пунктом 16 статті 6 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» забезпечує відповідно до законодавства додержання режиму захищеної законом таємниці та іншої інформації з обмеженим доступом, а також визначеного законом порядку оприлюднення та надання доступу до публічної інформації.

Директор ДБР за змістом частини 1 статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань»: видає у межах повноважень накази і розпорядження, дає доручення, які є обов`язковими для виконання працівниками ДБР (пункт 8); вживає заходів із запобігання несанкціонованому доступу до інформації з обмеженим доступом, а також забезпечує додержання законодавства про доступ до публічної інформації, розпорядником якої є ДБР (пункт 12); забезпечує відкритість та прозорість діяльності ДБР відповідно до цього Закону (пункт 18).

За приписами статті 31 Закону України «Про оплату праці» відомості про оплату праці працівника надаються будь-яким органам чи особам лише у випадках, передбачених законодавством, або за згодою чи на вимогу працівника.

При цьому, конкретних випадків, у яких така інформація (щодо нарахованої та виплаченої конкретному працівнику конкретної суми заробітної плати) може надаватися за запитами інших приватних фізичних або юридичних осіб, законодавством не передбачено.

Натомість, відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, за приписами частини 1 статті 11 Закону України «Про інформацію» є інформацією про фізичну особу (персональні дані).

Звідси, інформація про нарахування та виплату заробітної плати конкретного працівника належить до інформації про фізичну особу (персональні дані) в розумінні статті 32 Конституції України, частини 1 статті 11 Закону України «Про інформацію», оскільки такі відомості конкретно ідентифікують відповідну фізичну особу такого конкретного працівника.

У свою чергу збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини (частина 2 статті 11 Закону України «Про інформацію»).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Наказом №373 від 29.06.2021 р. «Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань» наказано, зокрема:

Затвердити Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань».

Визнати таким, що втратив чинність, наказ Державного бюро розслідувань від 20.08.2020 р. №34 « Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань (зі змінами).

Наказ № 373 від 29.06.2021 р. прийнято відповідно до статей 6, 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та вимог Інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженої наказом Державного бюро розслідувань від 20.08.2020 № 435, керуючись пунктом 8 частини першої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч. 2 ст. 19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною другою статті 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (частина третя цієї статті).

Статтею 5 Закону України «Про інформацію» № 2657-XII передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Частиною першою статті 20 Закону № 2657-XII встановлено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VI.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 2939-VI інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна, службова інформація.

Частино першою статті 9 Закону № 2939-VI встановлено, що відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація: що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі (частина третя цієї статті).

Закон України «Про запобігання корупції» № 1700-VII визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Статтею 3 зазначеного Закону визначено, що суб`єктами, на яких поширюється дія цього закону є, зокрема, особи рядового і начальницького складу державної кримінально-виконавчої служби, податкової міліції, особи начальницького складу органів та підрозділів цивільного захисту, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України (п.1 «д»).

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 60 Закону № 1700-VII не може бути віднесена до інформації з обмеженим доступом, зокрема інформація про розміри, види оплати праці, матеріальної допомоги та будь-яких інших виплат з бюджету або за рахунок технічної або іншої допомоги в рамках реалізації в Україні програм (проектів) у сфері запобігання, протидії корупції особам, зазначеним у пункті 1, пунктах «а», і «в» пункту 2 та пунктах 4 і 5 частини першої статті 3 цього Закону, а також одержані цими особами за правочинами, які підлягають обов`язковій державній реєстрації, а також подарунки, які регулюються цим Законом.

Аналізуючи зазначені норми права, суд вважає, що п. 2.2 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 №373, суперечить вищенаведеним нормам. Зазначена інформація не віднесена до інформації з обмеженим доступом в силу прямих норм закону.

До такого правового висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 24.01.2018 р. по справі № А/9901/64/18 800/131/17 за позовом громадської організації «Всеукраїнське об`єднання «Автомайдан» до Вищої ради правосуддя.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 та ч. 1 ст. 129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Зазначений принцип отримав подальше закріплення у нормах судоустрійного і процесуального законодавства.

Обов`язковий характер судового рішення, яке ухвалюється іменем України, підкреслює авторитет судової влади, оскільки жодне рішення інших органів не може прийматись іменем України. Вимога про ухвалення судових рішень іменем України випливає з теорії поділу влади, згідно з якою судова влада є гілкою державної влади України, а тому рішення судів є уособленням волевиявлення держави і, відповідно, їх виконання має бути гарантовано державою. Саме тому обов`язковість судових рішень забезпечується державою.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (частина 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Крім того, нормами п. 17 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

У Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Про право на приватність» публічними фігурами визначено осіб, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усіх тих, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у сфері політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій сфері).

У ст. 3, 4, 6, Декларації про свободу політичної дискусії в засобах масової інформації, прийнятої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, вони підлягають ретельному громадському контролю.

І, як свідчить судова практика (див., наприклад, постанову КЦС ВС від 22.07.2020 р. у справі № 638/1098/16-ц), публічна особа повинна бути готовою до підвищеного рівня критики, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства її діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вона, обираючи кар`єру публічної особи, погодилась на таку увагу.

Персональні дані, що стосуються здійснення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень не є конфіденційною інформацією відповідно до ч. 2 ст.5 Закону України «Про захист персональних даних».

Системний аналіз викладених норм національного законодавства дає підстави суду для висновку про визнання незаконним пункт 2.2. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 від 29.06.2021 № 373, яким віднесено до службової інформації відомості щодо встановлення розміру, нарахування і виплати особам рядового та начальницького складу органу ДБР грошового забезпечення.

Щодо визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 щодо видання наказу від 29.06.2021 р. №373 в частині віднесення до службової інформації у пункті 2.2. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань відомостей щодо встановлення розміру, нарахування і виплати особам рядового та начальницького складу органу ДБР грошового забезпечення.

Наказ № 373 від 29.06.2021 р. прийнято відповідно до статей 6, 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та вимог Інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженої наказом Державного бюро розслідувань від 20.08.2020 № 435, керуючись пунктом 8 частини першої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Пунктом 3 Інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженої наказом Державного бюро розслідувань від 20.08.2020 № 435, визначено, що Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у Державному бюро розслідувань (далі - Перелік), складається у порядку, визначеному пунктом 4 Інструкції №736, затверджується наказом Державного бюро розслідувань (далі - ДБР) та оприлюднюється на офіційному вебсайті ДБР.

При цьому, Типова інструкція про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 р. №736.

Цією Інструкцією встановлено:

В установі утворюється комісія з питань роботи із службовою інформацією, яка постійно діє, положення про яку та склад якої затверджуються відповідним актом установи.

Основними завданнями комісії з питань роботи із службовою інформацією є, зокрема:

складення на підставі пропозицій структурних підрозділів установи та з урахуванням вимог законодавства переліку відомостей, що становлять службову інформацію (далі - перелік відомостей), і подання його на затвердження керівникові установи.

Викладене судом свідчить про відсутність підстав для визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 щодо видання наказу від 29.06.2021 р. №373 в частині віднесення до службової інформації у пункті 2.2. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань відомостей щодо встановлення розміру, нарахування і виплати особам рядового та начальницького складу органу ДБР грошового забезпечення.

Критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Щодо зобов`язання Державного бюро розслідувань вилучити пункт 2.2. з Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 від 29.06.2021 № 373.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів, суд виходив з декількох ознак, зокрема, щодо наявності дискреції. Суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Директор Державного бюро розслідувань, відповідно до п. 8 ч. 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», видає у межах повноважень накази і розпорядження, дає доручення, які є обов`язковими для виконання працівниками Державного бюро розслідувань.

Отже, спосіб приведення у відповідність з вимогами чинного законодавства наказу №373 від 29.06.2021 року є його дискреційними повноваженням.

Решта доводів та заперечень учасників справи не спростовують висновків суду.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст. ст. 2-9, 12, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2, Державного бюро розслідувань про визнання протиправними дій та визнання незаконним п. 2.2 Наказу №373 від 29.06.2021 р. - задовольнити частково.

Визнати незаконним пункт 2.2. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 від 29.06.2021 № 373, яким віднесено до службової інформації відомості щодо встановлення розміру, нарахування і виплати особам рядового та начальницького складу органу ДБР грошового забезпечення.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення підписано 24.09.2021 року.

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 )

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 (адреса: 01032, м. Київ, вул. Семена Петлюри, 15, телефон: , E-mail: )

Державне бюро розслідувань (адреса: 01032, м. Київ, вул. Семена Петлюри, 15, телефон: , , E-mail: )

Головуючий суддя Потоцька Н.В.