Справа № 420/12801/20
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2021-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/12801/20
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Єщенка О.В.,

при секретарі Пальоній І.М.,

за участю: представника апелянта Боднар Олега Ярославовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі ДМСУ), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність ДМСУ щодо не прийняття його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.09.2020 року; зобов`язати ДМСУ прийняти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до розгляду та розглянути її відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та розділу 2 «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця і додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 р. №649.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року позов задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність ДМСУ щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви позивача від 17.09.2020 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язав відповідача розглянути заяву позивача від 17.09.2020 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 року №649, з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ДМСУ подала апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач 24 січня 2019 року звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ДМСУ із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за №20 (т.1 а.с.42-45).

Наказом ДМСУ №30 від 13 лютого 2019 року було відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.190).

Позивач оскаржив зазначений наказ, проте, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.06.2019 року по справі № 420/946/19 (т.2 а.с.169-191), яке залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2019 року (т.2 а.с.131-146), у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

17 вересня 2020 року позивач звернувся до ДМСУ з повторною заявою про звернення за захистом в Україні (т.1 а.с.5-7, т.2 а.с.8-11).

Відповідач на звернення позивача направив лист №Є-1962/6/5101-20/5100.5.1/10146/20 від 28.09.2020 року «Щодо повторного звернення за міжнародним захистом», у якому відмовив в задоволенні заяви та зазначив, що повторне клопотання не підпадає під вимоги ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та не може бути прийняте до розгляду в порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо не прийняття на заяву від 17.09.2020 року відповідного рішення, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Приймаючи рішення про задоволення позову в частині, суд першої інстанції виходив з того, що саме рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є індивідуальним правовим актом у формі наказу ДМСУ.

Відсутність же належним чином оформленого рішення відповідача про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не зважаючи на факт надіслання відповідачем Єян Рамазан листа №Є-1962/6/5101-20/5100.5.1/10146/20 від 28.09.2020 року «Щодо повторного звернення за міжнародним захистом», свідчить про те, що орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом.

Суд вважав, що лист відповідача №Є-1962/6/5101-20/5100.5.1/10146/20 від 28.09.2020 року «Щодо повторного звернення за міжнародним захистом» у відповідь на звернення позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за змістом та формою не може вважатися «рішенням про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» у розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а відтак ДМСУ допустило протиправну бездіяльність щодо неприйняття рішення за результатами розгляду вказаної заяви позивача.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи, а саме прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині.

Положеннями п.1 та 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон) передбачено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Зі змісту статті 8 Закону вбачається, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Частиною 6 статті 8 Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Також, згідно з пунктами 2.2 та 2.4. розділу ІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

У разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3);

під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

З аналізу наведеного вбачається, що на первинному етапі за результатом розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як у разі позитивного результату вирішення питання про оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так і у разі відмови у прийнятті заяви, відповідний орган Державної міграційної служби України зобов`язаний надати відповідь заявнику рішенням у формі наказу, що передбачено ст.8 Закону.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач 17.09.2020 року повторно звернувся до ДМСУ із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якої відповідачем надіслано лист №Є-1962/6/5101-20/5100.5.1/10146/20 від 28.09.2020 року «Щодо повторного звернення за міжнародним захистом», що суперечить вказаним вимогам ст.8 Закону.

Отже, враховуючи відсутність належним чином прийнятого рішення у формі наказу ДМСУ про відмову (або задоволення) в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині досліджуваних судом апеляційної інстанції вимог.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 23 вересня 2021 року.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Єщенко О.В.