Справа № 380/4157/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/4157/20 пров. № А/857/13478/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року у справі за його позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними рішення та дій,

суддя у І інстанції Грень Н.М.,

час ухвалення судового рішення не зазначено,

місце ухвалення судового рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 27 травня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправним рішення Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту Патрульної поліції (далі УПП), викладене у листі №Б-797/41/12/02-2020 від 10 квітня 2020 року у частині щодо незастосування до працівників патрульної поліції заходів дисциплінарного стягнення;

визнати протиправними дії сержанта поліції ОСОБА_2 на місці події 06 березня 2020 року при оцінюванні виклику та зобов`язати УПП провести службове розслідування.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року у справі № 380/4157/20 у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що під час проведення перевірки фактів, викладених у заяві позивача від 11 березня 2020 року щодо подій, які мали місце 06 березня 2020 року, та не встановлено факту порушення службової дисципліни працівниками УПП. При цьому постановою Франківського суду м. Львова від 30 квітня 2020 року у справі № 465/1473/20 та постановою Львівського апеляційного суду від 22 червня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), у межах розгляду якої окрім іншого було досліджено і дії працівників УПП при складанні протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 194336 від 06 березня 2020 року.

У апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що наполягає на протиправності дій працівників поліції, які ним оскаржувалися до УПП, оскільки екіпаж котрий опрацьовував виклик, покидав місце події та був відсутній близько 1 години, а згодом повернувся.

Вважає протиправним рішення УПП, викладене у листі №Б-797/41/12/02-2020 від 10 квітня 2020 року щодо незастосування до працівників патрульної поліції, дії яких суперечать Дисциплінарному статуту, заходів дисциплінарного стягнення.

Суд першої інстанції, пославшись на дискреційні повноваження відповідачів, самоусунувся від вирішення спору, чим порушив право позивача на справедливий суд.

Покликання суду першої інстанції на постанову Франківського районного суду м. Львова від 30 квітня 2020 року у справі №465/1473/20 та постанову Львівського апеляційного суду від 22 червня 2020 року є нерелевантним, оскільки у цій справі оскаржується рішення УПП та дії працівника поліції при опрацюванні виклику, а не процесуальні документи, складені у справі про адміністративне правопорушення.

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов у повному обсязі.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, 06 березня 2020 року о 20 год. 25 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем МЕRSEDES BENZ номерний знак НОМЕР_1 , здійснюючи рух по вул Луганській у м. Львові в бік вулиці Стрийської, перед зміною напрямку руху при перешикуванні у крайню праву смугу не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, та здійснив маневр, яким створив аварійну ситуацію водію автомобіля SUZUKI GRAND VITARA номерний знак НОМЕР_2 , який рухався у попутному напрямку у крайній правій смузі та був змушений різко змінити напрям руху керованого ним транспортного засобу та загальмувати.

За наслідками цієї події щодо ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення ОБ №194336 від 06 березня 2020 року за частиною 4 статті 122 КУпАП.

У подальшому постановою судді Франківського районного суду м. Львова від 30 квітня 2020 року у справі № 465/1473/20, зміненою постановою Львівського апеляційного суду від 22 червня 2020 року, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП та накладено штраф у розмірі 680,00 грн.

11 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до УПП із заявою щодо дій працівників поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення 06 березня 2020 року.

10 квітня 2020 за № Б-797/41/12/02-2020 УПП надало відповідь на заяву позивача, у якій повідомило, що працівники УПП діяли в межах чинного законодавства.

Не погоджуючись із змістом отриманої відповіді на своє звернення у частині щодо незастосування до працівників патрульної поліції заходів дисциплінарного стягнення звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За правилами частини 5 статті 308 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регламентовані приписами Закону України «Про звернення громадян» (далі Закон № 393/96-ВР).

Частиною 1 статті 1 Закону № 393/96-ВР передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно із частиною 1 статті 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Відповідно до частини 3 статті 3 вказаного Закону заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Розгляд заяв (клопотань) регламентовано приписами статті 15 Закону № 393/96-ВР.

За правилами частини 1 статті 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки (частина 3 статті 15 Закону № 393/96-ВР).

Згідно із приписами частини 4 статті 15 Закону № 393/96-ВР рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Закон України «Про національну поліцію» (далі Закон № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону№ 580-VIII під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.

Обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції (частина 2 статті 7 Закону№ 580-VIII).

Приписами частини 4 статті 7 Закону№ 580-VIII встановлено, що поліцейським за будь-яких обставин заборонено сприяти, здійснювати, підбурювати або терпимо ставитися до будь-яких форм катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно із частиною 5 статті 7 Закону № 580-VIII у діяльності поліції забороняються будь-які привілеї чи обмеження за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовною або іншими ознаками.

За правилами частини 1 статті 8 Закону № 580-VIII поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Як передбачено у частині 1 статті 19 Закону № 580-VIII, у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом (частина 2 статті 19 Закону № 580-VIII).

Сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження регламентовано приписами Дисциплінарного статуту Національної поліції України (далі Статут),

Частиною 1 статті 11 Статуту передбачено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Відповідно до частини 1 статті 12 Статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Згідно із частиною 1 статті 14 Статуту службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків (частина 2 статті 14 Статуту).

Відповідно до частини 4 статті 14 Статуту підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2018 року №893, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 листопада 2018 року за № 1355/32807 (далі Порядок № 893).

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку № 893 службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Як зазначено у пункті 2 розділу ІІ вказаного Порядку, службове розслідування призначається, зокрема, за наявності даних про:

внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєння поліцейським кримінального правопорушення;

повідомлення поліцейському про підозру в учиненні ним кримінального правопорушення, якщо службове розслідування не було проведено на підставі абзацу другого цього пункту або якщо за його результатами не було встановлено дисциплінарного проступку;

надходження подання спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції або припису Національного агентства з питань запобігання корупції, в якому міститься вимога щодо проведення службового розслідування з метою виявлення причин та умов, за яких стало можливим учинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення чи невиконання вимог Закону України «Про запобігання корупції»;

ознаки дисциплінарного проступку, що призвів до загибелі або поранення (контузії, травми або каліцтва) поліцейського під час виконання ним службових повноважень;

недотримання підстав та порядку застосування або використання вогнепальної зброї, спеціальних засобів або заходів фізичного впливу;

недотримання норм кримінального процесуального законодавства України під час проведення досудового розслідування;

втрату поліцейським службового посвідчення та спеціального нагрудного знака (жетона), табельної, добровільно зданої чи вилученої зброї або боєприпасів, нагородної зброї, якщо вона зберігалася в територіальному органі поліції чи його територіальному (відокремленому) підрозділі, а також закладі, установі Національної поліції України, що належать до її управління (далі - органі (підрозділ, заклад, установа) поліції), а також втрату спеціальних засобів поліцейським чи відсутність їх в органі (підрозділі, закладі, установі) поліції, матеріалів досудового розслідування, справ оперативного обліку та справ про адміністративні правопорушення, речових доказів, а також тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження;

розголошення конфіденційної, таємної, службової або іншої інформації, яка містить таємницю, що охороняється законом;

порушення законодавства України у сфері фінансово-господарської діяльності органів поліції, а також установ, які належать до сфери управління Національної поліції України, виявлені під час ревізій або перевірок, внутрішніх аудитів;

перебування поліцейського на роботі (службі) у стані алкогольного сп`яніння або стані, викликаному вживанням наркотичних чи інших одурманюючих засобів, або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

приховування від обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні та адміністративні правопорушення, які були відомі поліцейському, але не отримали реєстраційного номера або не були зафіксовані ним у встановленому законодавством України порядку.

Дослідивши заяву ОСОБА_1 від 11 березня 2020 року (а.с. 4), апеляційний суд дійшов висновку про те, що вона не містить вказівок на обставини, зазначені у пункті 2 розділу ІІ Порядку№ 893, які обумовлюють необхідність призначення службового розслідування.

Окрім того, у вказаній заяві позивач не ставив питання про притягнення службових осіб УПП, зокрема сержанта поліції ОСОБА_2 , до дисциплінарної відповідальності.

При цьому відповідно до позовної заяви ОСОБА_1 він просив визнати протиправним рішення УПП, викладене у листі №Б-797/41/12/02-2020 від 10 квітня 2020 року, лише у частині щодо незастосування до працівників патрульної поліції заходів дисциплінарного стягнення.

За таких обставин апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що при наданні відповіді на заяву ОСОБА_1 від 11 березня 2020 року з урахуванням наведених позивачем обставин та наявних у УПП дискреційних повноважень щодо їх оцінки підставно дійшло висновку про невстановлення факту порушення службової дисципліни працівниками УПП.

Водночас апеляційний суд погоджується із врахуванням судом першої інстанції того, що оцінку діям працівників УПП при складанні протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 194336 від 06 березня 2020 року було дано судом при розгляді справи № 465/1473/20, за наслідками якого ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року у справі № 380/4157/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 23 вересня 2021 року.