Справа № 120/5314/21-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 вересня 2021 р. Справа № 120/5314/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 31.07.2017 його виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , однак відповідачем не виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, індексацію грошового забезпечення та заборгованість по грошовому забезпеченню.

Вказав, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15.01.2021 у справі № 120/6188/20-а, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016 та 2017 роки.

15.03.2021 Військовою частиною НОМЕР_1 на картковий рахунок позивача перераховано кошти в сумі 17388,51 грн.

На переконання позивача, бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення з ним остаточного розрахунку при виключенні зі списків особового складу частини, у період з 31.07.2017 по 15.03.2021, дає йому право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.07.2017 по 15.03.2021 включно.

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.07.2017 по 15.03.2021.

Ухвалою суду від 31.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

07.06.2021 до суду надійшла заява від позивача про збільшення позовних вимог. В обґрунтування зазначає, що ним при подачі позовної заяві вказано невірний період за який просить стягнути середній заробіток, а саме замість періоду «з 31.07.2017 по 15.03.2021» вказав « з 31.07.2019 по 15.03.2021».

Ухвалою суду від 02.07.2021 прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує щодо задоволення адміністративного позову. Зокрема вказав, що позивач проходив військову службу, яку не можливо ототожнювати із трудовими відносинами, у зв`язку з чим, положення КЗпП України до даних правовідносин застосуванню не підлягають.

Ухвалою суду від 28.07.2021 позовну заяву злишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків шляхом надання суду доказів сплати судового збору в сумі 908,00 грн.

12.08.2021 від позивача надійшли матеріали на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 30.08.2021 продовжено розгляд справи в письмовому провадженні.

Також іншою ухвалою суду від 30.08.2021 витребувано у Військової частини Національної гвардії України НОМЕР_1 додаткові докази.

16.09.2021 від відповідача надійшли витребувані докази.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №213 від 31.07.2017 капітана ОСОБА_1 , звільненого з військової служби відповідно до наказу командувача Національної гвардії України №100 від 24.07.2017, виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Під час виключення зі списків військової частини позивачу не проведено нарахування та виплати грошової компенсації за невикористану у 2015-2017 роках додаткову відпустку, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення, що зумовило його звернення з адміністративними позовами до Вінницького окружного адміністративно суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15.01.2021 у справі № 120/6188/20-а, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016 та 2017 роки.

15.03.2021 Військовою частиною НОМЕР_1 на картковий рахунок позивача перераховано кошти в сумі 17289,51 грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.02.2021 у справі №120/7674/20-а, Військову частину НОМЕР_1 зобов`язано нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.07.2017.

Крім того, зазначає, що 15.08.2017 відповідачем здійснено зарахування коштів на його картковий рахунок в сумі 9765,32 грн. та 29.09.2017 в сумі 1026,67 грн.

Позивач вказує, що остаточний розрахунок з ним проведено 15.03.2021.

14.04.2021 позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою в якій просив нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2016 по 31.07.2017.

Вважаючи бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення з ним остаточного розрахунку при виключенні зі списків особового складу частини, у період з 07.02.2019 по 25.06.2020 такою, що дає йому право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією із встановлених Державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).

Однак, Законом від 20.12.1991 № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19.

Вищенаведене спростовує доводи відповідача про те, що норми трудового законодавства не застосовуються до спірних правовідносин.

В той же час, статтею 116 КЗпП України передбачено, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

В даному ж випадку, відповідачем не заперечується факт того, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено лише 15.03.2021, а тому, позивач, як наслідок, має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В той же час, визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд виходив із наступного.

Метою встановлення передбаченої нормами ст. 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

За обставин цієї справи судова палата вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Як вже зазначалося судом, основна мета покладення на роботодавця відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Так, суд враховує, що позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини з 31.07.2017.

В той же час, судом встановлено, що виплата грошової компенсації за невикористану у 2015-2017 додаткову відпустку, як учаснику бойовий дій Військовою частиною НОМЕР_1 проведена 15.03.2021 в сумі 17289,51 грн.

Згідно наданої відповідачем довідкою-розрахунком про розмір грошового забезпечення позивача від 13.09.2021, середньомісячний заробіток позивача за два останніх місяці перед звільненням з військової служби (травень 2017 червень 2017 року) складає 29388 грн. (по місячно: 11964 грн.). Середньоденний заробіток позивача становить 392,26 грн

Крім того, як зазначав сам позивач, відповідачем 15.08.2017 здійснено зарахування коштів на його картковий рахунок в сумі 9765,32 грн. та 29.09.2017 в сумі 1026,67 грн.

У цій справі відповідно до інформації, наданої відповідачем загальний розмір виплат у день звільнення (31.07.2017) позивачу склав 29388,92 грн. Також судом встановлено, що 15.08.2017 здійснено зарахування коштів на його картковий рахунок в сумі 9765,32 грн. та 29.09.2017 в сумі 1026,67 грн., 15.03.2021 компенсацію за невикористану у 2015-2017 додаткову відпустку, як учаснику бойовий в сумі 17289,51. Разом належало до виплати в день звільнення 57470,42 грн.

Обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за один день становить 392,26 грн ((11964 грошове забезпечення за травень +11964грошове забезпечення за червень ) : 61 день). Кількість днів з 31.07.2017 до 15.08.2017 становить15 днів, з 16.08.2017 по 29.09.2017 44 дні, з 30.09.2017 по 15.03.2021 1262 дні.

Таким чином, сума невиплачених сум до 15.08.2017. становить 2874 грн. 48,86 % від всієї суми, яка підлягала виплаті позивачу, з 16.07.2017 по 29.09.2017- 5488 грн.- 31,8% , а з 30.09.2017 по 15.03.2021 148509,6 грн. 30% від всієї суми, яка підлягала виплаті позивачу. В загальному сума за весь період становить 156891,6 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що з моменту звільнення ОСОБА_1 (31.07.2017) до звернення з цим позовом до суду (26.05.2021) пройшло більше 5 років.

Так, як зазначає сам позивач, з ним не було проведено повного розрахунку в день звільнення, і вважаючи такі дій відповідача ОСОБА_1 30.10.2020 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії.

Як було встановлено судом вище, Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15.01.2021 у справі № 120/6188/20-а, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016 та 2017 роки.

15.03.2021 Військовою частиною НОМЕР_1 на картковий рахунок позивача перераховано кошти в сумі 17289,51 грн.

Таким чином не дивлячись на те, що позивача виключено зі списку особового складу 31.07.2017, вчиняти дії щодо відновлення своїх прав на отримання належної компенсації останній почав лише наприкінці 2020.

При цьому слід зазначити, що від тривалості періоду протягом якого позивач не вчиняв жодних дій щодо відновлення своїх прав, які були предметом розгляду в межах справи № 120/6188/20-а, прямо залежить і розмір середнього заробітку за час затримки при звільненні.

В даному випадку суд враховує, що розмір грошових коштів, які відповідач не виплатив позивачу при звільненні становить 57470,42 грн.

В той же час сума розрахованого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без застосуванням судом співмірності за період з 31.07.2017 року по 15.03.2021 року, становила б 519352,24 грн.

За даних обставин суд вважає, що частка невиплачених при звільненні позивача з військової служби належних йому виплат (57470,42 грн.) значно перевищує розмір грошової компенсації, за несвоєчасно проведений розрахунок при звільненні в більш ніж у 8 разів.

Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги те, що тривалий період після свого звільнення позивач не вчиняв жодних дій щодо відновлення своїх порушених прав, суд приходить до висновку про доцільність обрахунку виходячи з принципу пропорційності та вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 78445,8 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Такий висновок суду щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні узгоджується із висновком Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19.

На переконання суду, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, розмір в 78445,8 грн. буде адекватною мірою відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні позивача зі служби за період з 31.07.2017 по 15.03.2021.

В той же час, позивач заявляючи у цій справі вимогу про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні не ставить питання щодо визнання протиправної бездіяльності відповідача у не проведенні такого розрахунку.

Так, згідно п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити їх захистити шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Тобто, передумовою для задоволення позовної вимоги зобов`язального характеру по відношенню до суб`єкта владних повноважень, має бути встановлена протиправна бездіяльність такого суб`єкта. Наведене узгоджується із повноваженнями суду при вирішенні справи, які визначені у п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, та за якими у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Як зазначено у ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, з метою ефективного захисту порушених прав позивача та враховуючи визначені Кодексом повноваження суду, суд вважає за необхідним задовольнити дану частину позовних вимог у спосіб визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.07.2017 року по 15.03.2021 року та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період в сумі 78445,8 грн.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За приписами частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

За наведених вище обставин суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.07.2017 по 15.03.2021 включно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.07.2017 по 15.03.2021 в сумі 78445,8 грн. (сімдесят вісім тисяч чотириста сорок п`ять гривень вісім копійок)

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (вул. Мазепи, 46, м. Калинівка, Вінницька область, код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).
Рішення у повному обсязі складено: 24.09.2021 р.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна