Справа № 340/1698/21
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2021-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

23 вересня 2021 року м. Дніпросправа № 340/1698/21
(суддя Пасічник Ю.П., м. Кропивницький)

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),
суддів: Іванова С.М., Панченко О.М.,
за участю секретаря судового засідання Трошиної А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 року у справі №340/1698/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 12 квітня 2021 року звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України згідно з яким, просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення 16.10.2020 року по день фактичного розрахунку 25.03.2021 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення 16.10.2020 року по день фактичного розрахунку 25.03.2021 року.
Позов обґрунтовано тим, що остаточний розрахунок при звільненні позивача було здійснено відповідачем 25.03.2021 року шляхом перерахування на картковий рахунок позивача грошових коштів в розмірі 23811,85 грн, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 року позов задоволено частково.
Суд, визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення 16.10.2020 року по день фактичного розрахунку 25.03.2021 року та зобов`язав військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення 16.10.2020 року по день фактичного розрахунку 25.03.2021 року в розмірі 65139,32 грн. у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.
Рішення суду мотивовано тим, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає: 160 календарних днів х 707,79 грн = 113246,40 грн, при цьому, враховуючи висновки Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 суд зменшив його розмір до 65139,32 грн, виходячи з того, що грошова компенсація за неотримане речове майно складає 57,52% від загальної суми, яка належала до виплати позивачеві при звільненні.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині, що суперечить позиції Великої Палати Верховного Суду висловленої у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що відповідач не погоджується з розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку визначеного судом першої інстанції, враховуючи те, що затримка розрахунку при звільненні становить 159 днів, а не 160 днів, як розрахував суд першої інстанції, а також те, що розмір несвоєчасно виплаченої сума компенсації речового майна позивачу складає 23811,85 грн у 4,7 рази менше за суму загального середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 113246,40 грн.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. Наказом від 16.10.2020 року №264 позивача було звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту (п.п. «а» п.2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу») (а.с.8).
09 жовтня 2020 року позивач звернувся до відповідача із рапортом з приводу розрахунку та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно (а.с.9).
Разом з тим, розрахунок та фактична виплата грошової компенсації за неотримане речове майно здійснена відповідачем 25.03.2021 року в розмірі 23811,85 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с.12).
Стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні за період з 17.10.2020 року по 25.03.2021 року є предметом спору переданого на вирішення суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення виходить з наступного.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, Верховним Судом у постановах від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі № 812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18.
Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, індексація грошового забезпечення тощо, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.
Приписами 117 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні.
Тобто, роботодавець повинен провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, не залежно від обставин, з яких такі суми не були виплачені останньому.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений з військової служби наказом від 16.10.2020 року №224, виключений з 16.10.2020 року зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та всіх видів забезпечення. Остаточний розрахунок з позивачем проведено 25 березня 2021 року.
Отже, остаточний розрахунок з позивачем при звільненні було здійснено відповідачем з порушенням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України, а тому наявні правові підстави, визначені ст. 117 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку.
З висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23.12.2020 у справі від 825/1732/17, та Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 вбачається наступне.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Зазначені положення переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах;
- співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен врахувати розмір простроченої заборгованості роботодавця, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що не було зроблено судом першої інстанції під час розгляду цієї справи.
Крім того, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що відшкодування за час затримки при звільненні за період з 17.10.2020 року по 25.03.2021 року, виходячи з даних довідки про нараховані суми грошового забезпечення за серпень 2020 року 21555,76 грн, вересень 21611 грн. складає 113055,8 грн виходячи із такого розрахунку: грошове забезпечення за два місяця, що передують звільненню, а саме за серпень, вересень 2020 року складає (21555,76 грн + 21611) = 43166,76 грн: 42(20+22) (робочих дня в місяцях що передували звільненню) = 1027,78 грн (середньоденне грошове забезпечення) х 110 робочих днів прострочення.
При цьому, суд апеляційної інстанції не погоджується з розрахунком розміру середнього заробітку позивача здійсненого відповідачем та судом першої інстанції, оскільки при його розрахунку відповідач та суд першої інстанції безпідставно в порушення положень п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 застосували календарні дні замість робочих.
Водночас, з урахуванням правових позицій Верховного Суду, висловлених у зазначених вище постановах, колегія суддів приймає до уваги викладені обставини справи, а також очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, враховуючи не зазначення позивачем про наявність майнових втрат від несвоєчасного розрахунку при звільненні, вважає за необхідне зменшити розмір вказаного середнього заробітку за час затримки розрахунку, та визначити його розмір у розмірі суми, яка не була виплачена позивачу під час звільнення, а саме у розмірі 23811 грн. 85 коп., яку слід стягнути з відповідача на користь позивача.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції зробив висновок про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру

середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якій підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, за період з 17 жовтня 2020 року по 25 березня 2021 року в розмірі 23811, грн 85 коп.
Керуючись: пунктами 2 частини 1 статті 315, пунктом 1 частини 1 статті 317, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 року у справі №340/1698/21 змінити.
- викласти його мотивувальну частину в частині визначення розміру майнових втрат від несвоєчасного розрахунку при звільненні в редакції цієї постанови;
- викласти абзаци третій та четвертий його резолютивної частини у такій редакції:
«Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 жовтня 2020 року по 25 березня 2021 року в розмірі 23811 (двадцять три тисячі вісімсот одинадцять) грн 85 коп.
У задоволенні позову в іншій частині вимог відмовити.
В іншій частині рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 року у справі №340/1698/21 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 23 вересня 2021 року.
Повне судове рішення складено 23 вересня 2021 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко