Справа № 200/10018/19-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

22 вересня 2021 року справа №200/10018/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Міронової Г.М., суддів Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., секретаря судового засідання Тішевського В.В., представника позивача Алексєєва О.І., розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 р. про прийняття звіту у справі № 200/10018/19-а (головуючий І інстанції Череповський Є.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності щодо невиплати пенсії з червня 2018 року протиправною, зобов`язання відновити нарахування та виплату пенсії з дня припинення,

ВСТАНОВИВ:

22.12.2020 представником позивача було подано заяву про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/10018/19-а від 19.09.2019 шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення протягом десяти робочих днів (т. 2 а.с. 58-61).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2020 року задоволено частково заяву представника позивача про встановлення судового контролю та зобов`язано відповідача у 30-ти денний строк з моменту отримання копії ухвали суду подати до Донецького окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення суду від 19.09.2019 року у справі № 200/10018/19-а (т. 2 а.с. 82).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 прийнято звіт відповідача про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19.09.2019 у справі № 200/10018/19-а (а.с. 125-126).

Не погодившись з ухвалою суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою надати відповідачу новий строк на подання звіту та накласти на його керівника ОСОБА_2 штраф у сумі сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19.09.2019 станом на дату подання апеляційної скарги залишається невиконаним, а саме: відповідач має борг з пенсії перед позивачем в сумі 34486, 44 грн. за період червень 2018 - жовтень 2019 та грудень 2019.

Разом з тим, в законодавстві України відсутні такі категорії як невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, з поважних причин.

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2021 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника позивача (т. 2 а.с. 147).

Постановою Верховного Суду від 11 серпня 2021 року ухвалу Першого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2021 у справі № 200/10018/19-а скасовано та справу направлено до Першого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду (т. 2 а.с. 181-186).

Представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав.

Відповідно до вимог частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевірив доводи апеляційної скарги за матеріалами справи і дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

В провадженні Донецького окружного адміністративного суду перебувала справа № 200/10018/19-а за позовом ОСОБА_1 до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності щодо невиплати пенсії з червня 2018 року протиправною, зобов`язання відновити нарахування та виплату пенсії з дня припинення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року у справі № 200/10018/19-а, яке набрало законної сили 28.11.2019, позов ОСОБА_1 до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності щодо невиплати пенсії з червня 2018 року протиправною, зобов`язання відновити нарахування та виплату пенсії з дня припинення задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01.06.2018 року.

Зобов`язано Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (85323, Донецька область, м. Мирноград, вул. Центральна, б. 13, код в ) відновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) виплату пенсії з 01.06.2018 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (т. 1 а.с.49-51).

Після набрання вказаним рішенням законної сили адміністративним судом оформлено та видано виконавчий лист.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо прийняття звіту про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19.09.2019 у справі № 200/10018/19-а з огляду на наступне.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

За приписами частин першої та другої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З аналізу зазначених норм законодавства слідує, що КАС України регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови.

Законодавець фактично наділив суд повноваженнями контролю за виконанням того, що для суб`єкта владних повноважень передбачив у своєму рішенні адміністративний суд

Правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

У випадку ухилення боржника - суб`єкта владних повноважень від виконання судового рішення суд може постановити ухвалу про зобов`язання останнього подати звіт і після постановлення рішення у справі, якщо цього потребують обставини справи.

При цьому колегія суддів зазначає, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 800/320/17 сформульовано правовий висновок про можливість встановлення судового контролю, передбаченого ст. 382 КАС України, після прийняття кінцевого рішення у справі.

Як вже зазначалось раніше, ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2020 року задоволено частково заяву представника позивача про встановлення судового контролю та зобов`язано відповідача у 30-ти денний строк з моменту отримання копії ухвали суду подати до Донецького окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення суду від 19.09.2019 року у справі № 200/10018/19-а (т. 2 а.с. 82).

20 січня 2021 Донецьким окружним адміністративним судом було зареєстровано звіт відповідача про виконання судового рішення у справі № 200/10018/19-а, з якого вбачається, що рішення суду виконано управлінням в добровільному порядку у повному обсязі в межах функціональних повноважень та бюджетних асигнувань, а саме нараховано і виплачено пенсію позивачу в межах одного місяця у листопаді 2019; проведено нарахування пенсії за рішенням суду з 1 червня 2018 по 31 грудня 2019; поновлено виплату поточної пенсії з 1 січня 2020, що підтверджується рішенням управління про перерахунок пенсії від 5 грудня 2019. Суму заборгованості з пенсії за рішенням суду за період з 01 червня 2018 по 31 грудня 2019 управлінням нараховано та обліковано, однак здійснити виплату за рішенням суду в повному обсязі неможливо через відсутність коштів відповідного бюджетного призначення (т. 2 а.с. 86-87).

Суд першої інстанції не з`ясував при прийнятті звіту які саме конкретні заходи були вжиті пенсійним органом на виконання судового рішення, а також не витребував докази на їх підтвердження.

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», а саме, пункти 15 і 18 доповнені реченням такого змісту: «Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України», враховуючи наведене позивачу не сплачено заборгованості за минулий період.

Суд вважає таку позицію неприйнятною, виходячи з наступного.

Так, за змістом конституційних норм (статті 113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 02 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості потерпілим, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

При цьому, суд ще раз акцентує свою увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

У справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

За таких обставин, невиконання судового рішення з посиланням на постанови Кабінету Міністрів України є протиправним.

Таким чином рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19.09.2019 року у справі № 200/10018/19-а не виконано у повному обсязі.

За таких обставин у суду першої інстанції були відсутні підстави для прийняття звіту відповідача про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19.09.2019 у справі № 200/10018/19-а.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає необхідним задовольнити вимоги апеляційної скарги представника позивача щодо надання відповідачу нового строку на подання звіту.

За унормуванням ст. 382 КАС України у суду є право за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду встановити новий строк подання звіту або накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення.

З урахуванням вищенаведених норм, у зв`язку з наявністю у матеріалах справи доказів на часткове вжиття відповідачем дій, спрямованих на виконання рішення суду від 19 вересня 2019 року у справі № 200/10018/19-а, суд апеляційної інстанції вважає відсутність підстав для накладення штрафу на керівника відповідача - суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення.

Відповідно до ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції є такою, що підлягає скасуванню та апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а саме надання відповідачу нового строку для подання звіту про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року у справі № 200/10018/19-а.

Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 р. задовольнити частково.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 р. у справі № 200/10018/19-а скасувати.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у 30-ти денний строк з моменту отримання ухвали суду подати до Донецького окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення суду від 19.09.2019 у справі № 200/10018/19-а.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 вересня 2021 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді А.А. Блохін

Е.Г. Казначеєв