Справа № 640/32550/20
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2021-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 640/32550/20

адміністративне провадження № К/9901/29715/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючої судді - Блажівської Н.Є.,

суддів: Желтобрюх І.Л., Дашутіна І. В.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року (суддя - Гарник К.Ю.)

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2021 року (судді: Кузьмишина О.М., Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.)

у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.1. Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (надалі також - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (надалі також - Відповідач, ГУ ДПС у м. Києві.), в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 8 вересня 2020 року №0-2655.

В обґрунтування позову зазначено, що оскаржуваний індивідуальний акт прийнято без дотримання вимог частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки при визначенні розміру податкового зобов`язання з податку на майно, відмінне від земельної ділянки, податковим органом не враховано, що нежитлове приміщення, яке належить Позивачу, є частиною спортивно-оздоровчого комплексу.

1.2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2021 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи рішення, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що зміст наявних у справі доказів підтверджує, що Позивачу на праві приватної власності належить нерухоме майно загальною площею 2600.7 кв.м., а саме: нежитлове приміщення, приміщення громадського призначення, вбудоване в житловий будинок (група приміщень), об`єкт житлової нерухомості. Доводи Позивача щодо функціонального призначення нежитлового приміщення як такого, що є спортивно-оздоровчим комплексом, не підтверджуються відомостями, зазначеними у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрах, у яких відсутні жодні посилання на функціональне їх призначення як спортивно-оздоровчого комплексу. Окрім того, як вбачається з копії технічного паспорту нежитлового приміщення, за функціональним призначенням останнє значиться як «громадські приміщення», а відтак, Позивачем не доведено та не підкріплено належними та достатніми доказами аргументи щодо наявності підстав для застосування пониженого коефіцієнту до ставки податку на зазначене приміщення.

1.3. Короткий зміст касаційної скарги та відзиву на неї

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просив: скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2021 року та рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року у справі №640/32550/20 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС України у м, Києві 8 вересня 2020 року №0-2655.

При цьому підставою касаційного оскарження визначено пункти 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відзиві на касаційну скаргу представник Відповідача просив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

2. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, група приміщень № 400 за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 2 600,7 кв. м.

Згідно з технічним паспортом це нежитлове приміщення - приміщення громадського призначення, вбудоване в житловий будинок.

Головним управлінням ДПС у м. Києві 8 серпня 2020 року на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно винесено податкове повідомлення рішення № 0-2655, яким Позивачу нараховано зобов`язання із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 162 790,82 грн.

При визначенні розміру податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, податковим органом застосовано ставку податку 1,5 відсотки за 1 кв.м. бази оподаткування.

3. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

3.1. Доводи Позивача (особи, яка подала касаційну скаргу)

В обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства, в касаційній скарзі Позивач посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанцій при застосуванні статті 266 Податкового кодексу України не враховано позицію Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду, викладеної в постанові від 31 січня 2018 року у справі №822/2624/16, а також не досліджено та не визначено функціональне призначення об`єкта нежитлової нерухомості, не досліджено, чи відповідає функціональне призначення нежитлового приміщення №400 згідно експлікації приміщень коду 1265.9 за ДК 018-2000, а зроблено лише формальне посилання на назву технічного паспорту, не досліджено чи використовується цей об`єкт за призначенням, ким використовується та за яким призначенням.

Позивач стверджує, що з 1 січня 2019 року в силу норм ПК України застосуванню підлягає рішення Київської міської ради від 18 жовтня 2018 року №1910/5974, яким внесено зміни до рішення Київської міської ради «Про встановлення місцевих податків і зборів в м.Києві» від 23 червня 2011 року № 242/5629. Проте судами попередніх інстанції по тексту рішень зроблено посилання на додаток №1 рішення від 23 червня 2011 року №242/5629 в редакції від 2 липня 2015 року, яка не була чинною на час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Відповідачем в оскаржуваному податковому повідомлені-рішенні, з яким погодились суди попередніх інстанції, за 2019 рік при обрахуванні Позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та застосовано ставку податку 1,5% від мінімальної заробітної плати на 1 січня звітного року. Але, об`єкт оподаткування, який належить Позивачу та за який Відповідачем нараховано податок на підставі спірного у справі індивідуального акта за ставкою 1,5%, як вважає Позивач, не належить до жодного із об`єктів, перелічених в таблиці №1 до Положення об`єктів щодо яких органом місцевого самоврядування встановлено ставку податку за 1 кв.м. на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 1,5 % для фізичних осіб. Не встановлено й такої ставки й додатком №1 до Положення в редакції від 2 липня 2015 року.

Позивач вважає, що наведене свідчить про порушення принципу визначеності, а дії податкового органу щодо прийняття податкового повідомлення-рішення не відповідають прийнятому органом місцевого самоврядування рішенню по встановленню певних правил. Відповідачем, на думку Позивача, також не дотримано баланс публічних та приватних інтересів, з врахуванням майнового стану та рівня доходів фізичної особи, що запроваджено нормою статті 266 Податкового кодексу України.

Окрім того, Позивач вказує на відсутність практики Верховного Суду щодо застосування статті 266 Податкового кодексу України через призму Рішення Київської міської Ради від 23 червня 2011 року №242/5629, та у випадках коли функціональне призначення об`єкту оподаткування не визначено, або таке функціональне призначення не визначено в рішенні органу місцевої влади. У зв`язку з чим, Позивач вказує на відсутність відповідного висновку Верховного Суду щодо питання застосування корми права саме у подібних правовідносинах.

З огляду на викладене вище, Позивач наполягає на тому, що судами першої та апеляційної інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, а саме:

- не враховано, що за приписами підпункту 12.1.2 пункту 12.1 статті 12 Податкового кодексу України Верховна Рада України лише встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад;

- визнано обґрунтованим застосування ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі, що не передбачена рішенням Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629;

- застосовано рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 в редакції від 2 липня 2015 року, яке не було чинним на час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Також Позивач стверджує, що судами при вирішенні спору допущено порушення норм процесуального права в частині не дослідження наявних в матеріалах справи доказів та не врахування обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, для доведення або спростування функціонального призначення нежитлового приміщення, приміщення громадського призначення, з якими пов`язане визначення та застосування з метою оподаткування ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

3.2. Позиція Відповідача (особи, що подала відзив на касаційну скаргу)

У відзиві на касаційну скаргу представник Відповідача посилається на законність та обґрунтованість ухвалених у справі судових рішень.

В обґрунтування цього стверджує, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником саме нежитлового приміщення, контролюючим органом при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, було застосовано встановлену Рішенням Київміськради №242/5629 ставку податку - 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня 2019 року за 1 квадратний метр бази оподаткування. Отже, контролюючим органом з дотриманням норм законодавства на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно здійснено обчислення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та прийнято податкове повідомлення-рішення на загальну суму 162 790,82 грн. за 2019 рік ОСОБА_1 .

Відповідач вважає також непідтвердженими доводи Позивача про те, що приміщення, яке належить Позивачуна праві власності, за функціональним призначенням є залою спортивною іншою, відтак має бути застосована ставка податку 0,010% відповідно до коду класифікації 1265.9 «зали спортивні інші», з огляду на те, що:

- відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості якого відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, є основним джерелом та підставою, що використовується для обрахунку податку з об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, ОСОБА_1 є власником саме нежитлового приміщення, а не зали спортивної;

- для правильної класифікації об`єктів нерухомості, що належать особі на праві власності, така особа має право звернутися до органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, для отримання висновку щодо класифікації приналежних йому об`єктів нерухомості. Державне підприємство «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем у будівництві» (далі - ДП «Державний науково- дослідний інститут автоматизованих систем у будівництві»), є розробником Класифікатора, уповноважене в установленому порядку надавати роз`яснення щодо його положень та на ведення Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, а також уповноважене надавати експертні висновки за зверненням власників відповідних об`єктів житлової та нежитлової нерухомості щодо вірності класифікації об`єктів нерухомості, які належать їм на праві власності.

Відтак, на думку Відповідача, Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, а саме наявністю такого висновку, факт належності йому на праві власності саме зали спортивної, в той час як за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він є власником нежитлового приміщення №400 за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 2 600,7 кв.м.

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

4.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Верховний Суд, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, переглядаючи судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правильність наданої судами першої та апеляційної інстанцій правової оцінки оскаржуваному індивідуальному акту в контексті дотримання Відповідачем частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України при його прийнятті, Суд звертає увагу на таке.

Правове регулювання спірних у справі правовідносин в аспекті оподаткування здійснено відповідно до наступних норм Податкового кодексу України.

Виходячи із положень статтей 10 та 265 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який є складовою податку на майно, належить до місцевих податків.

Згідно з підпунктом 12.1.2 пункту 12.1 статті 12 ПК України Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

За змістом підпунктів 12.3.1-12.3.4 пункту 12.1 статті 12 ПК України встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. . При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору. Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів або про внесення змін до них надсилається в електронному вигляді у десятиденний строк з дня прийняття до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів, але не пізніше 1 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін до них. Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Підпунктом 12.3.5 пункту 12.1 статті 12 ПК України передбачено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Згідно із пунктом 12.5 статті 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Відповідно до пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» 3акону України від 7 грудня 2017 № 2245-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» установлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4,5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості

За змістом підпунктів 266.2.1, 266.3.1 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України передбачено, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до підпункту 14.1.129-1, пункту 14.1 сатті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (підпункт 266.5.1. пункту 266.5 статті 266 ПК України).

Рішенням від 23 червня 2011 року №242/5629 Київська міська рада встановила місцеві податки та збори у м. Києві та затвердила Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в місті Києві (надалі також - Положення).

Рішенням Київської міської ради «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629» №58/923 від 28 січня 2015 року внесено зміни до рішення Київської міської ради №242/5629 від 23 червня 2011 року «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві», виклавши його в новій редакції, встановлено нові податки та збори в м.К иєві, в тому числі податок на майно, який складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю, та, поміж іншого, затверджено положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (додаток 1).

Рішенням Київської міської ради від 18 жовтня 2018 №1910/5974 внесено зміни до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві" та Положення.

Згідно з пунктом 3 вищевказаного рішення воно застосовується з 1 січня 2019 року.

Відповідно до пункту 5.2 Положення, яке є Додатком 1 до рішення Київської міської ради 23 червня 2011 року N 242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 18 жовтня 2018 року № 1910/5974), ставки податку для об`єктів житлової та /або нежитлової нерухомості встановлюються відповідно до таблиці №1 до цього Положення.

Так, Таблиця №1 до Положення визначає ставки податку за 1 квадратний метр в залежності: 1) від класифікації будівель та споруд, а код та найменування зазначено відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту від 17 серпня 2000 року N 507 (надалі також - Класифікатор); 2) від того, хто є платником податку: фізичні чи юридичні особи.

При цьому, Положення в редакції з 1 січня 2019 року визначає конкретні ставки податку для нежитлових будівель в залежності від їх функціонального призначення із конкретним кодом відповідно до Класифікатора.

Так, Позивач вважає, що за функціональним призначенням належний йому на праві власності об`єкт нерухомості є спортивною залою іншою (код 1265.9), ставка податку за який відповідно до Таблиці №1 становить для фізичних осіб 0,010 % розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. метр.

Відповідач та суди не погодилась із цими твердженнями та зазначили про недоведеність відповідними доказами того, що функціональне призначення нежитлового приміщення, що належить ОСОБА_1 на праві власності, можна класифікувати як спортивні зали інші (код 1265.9).

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Класифікатор забезпечує уніфікацію об`єктів нерухомості за функціональним призначенням та містить Методику класифікації будівель за головною класифікаційною ознакою (далі - Методика).

Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 побудовано за ієрархічним методом класифікації з використанням послідовної системи кодування. Кожна позиція у ДК БС містить п`ятизначний цифровий код і назву відповідних класифікаційних угруповань. Загальна структура цифрового коду ДК БС відповідає такій схемі: X - розділ; XX - підрозділ; XXX - група; XXXX - клас; XXXX.X - підклас.

Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях, зокрема у постанові від 31 січня 2018 року у справі №822/2624/16, на яку посилається Позивач у касаційній скарзі, зазначав, що визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Поряд із цим, у межах цієї справи не встановлено який код згідно з Класифікатором зазначено у правовстановлюючих документах Позивача, чи міг Позивач (або інша особа) самостійно без зазначення відповідного коду у документах класифікувати за функціональним призначенням належний йому на праві власності об`єкт нежитлової промисловості.

Не перевірено який код використовував Відповідач при визначенні до сплати на підставі спірного у справі податкового повідомлення-рішення зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, які дані використані Відповідачем при обчислені податку та чи було їх достатньо для класифікації об`єкта за відповідним кодом для цілей сплати податку, та чи така поведінка Відповідача відповідала критеріям, передбаченим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд звертає увагу на те, що у Таблиці № 1 Положення не міститься коду за Класифікатором нежитлової будівлі, яка б мала господарське призначення для цілей сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Саме ж по собі зазначена судами обставина, що приміщення має господарське призначення, для цілей цієї справи, без установлення фактичного функціонального призначення такого об`єкта нерухомості згідно з кодами, передбаченими Таблицею 1 Положення, не може свідчити про правомірність оскаржуваного у справі податкового повідомлення-рішення.

Отже, вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Верховним Судом правильність висновків судів попередніх інстанцій в цілому по суті спору.

В світлі висновку, викладеного у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України", суд зобов`язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника, а виходячи з позиції цього суду, що висловлена в пункті 42 рішення "Бендерський проти України", відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.

Вказані вимоги зобов`язують суди при вирішенні справи у кожному конкретному випадку вживати передбачені законом заходи з метою з`ясування всіх обставин у справі, що мають значення для вирішення спору, встановити та надати вичерпну оцінку фактичним обставинам у межах спірних правовідносин з метою з`ясування об`єктивних причин та факторів, що зумовили настання для особи негативних наслідків у вигляді порушеного права, що підлягає захисту, та в достатній мірі висвітлити мотиви прийняття конкретних рішень.

В свою чергу, вимоги частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

Принцип всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи закріплений частиною першою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначений принцип передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються в підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень на позов.

Доказами в адміністративному судочинстві, відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (частина друга цієї статті).

Відповідно до частини третьої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

При цьому, суд постановляє ухвалу про закінчення з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами тільки після того, як проведено всі дії, необхідні для повного та всебічного з`ясування обставин справи, перевірено всі вимоги та заперечення осіб, які беруть участь у справі, та вичерпано всі можливості збирання й оцінки доказів.

З урахуванням викладеного, керуючись нормами права, що підлягають застосуванню у даній справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки під час розгляду справи порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Суд наголошує, що виконання завдань адміністративного судочинства залежить від встановлення адміністративним судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального та процесуального права. Відомості про обставини справи, на підставі яких суд приймає відповідне рішення по суті, повинні бути достовірними, достатніми, належними та допустимими.

Таким чином, наведені вище допущені порушення судами та ненадання оцінки доказам у справі дають підстави стверджувати, що вони призвели до не встановлення всіх важливих обставин, що мають значення для висновку щодо відповідності оскаржуваного індивідуального акта вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

4.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду першої та апеляційної інстанцій не відповідають, а викладені у касаційній скарзі доводи скаржника є обґрунтованими.

Верховний Суд вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій передчасними та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак такі судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною другою статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій порушені норми процесуального права, які унеможливлюють встановлення фактичних обставин у справі, що мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи, з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення із наведенням відповідного правового обґрунтування в частині прийняття чи відхилення доводів учасників справи.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення судів першої та апеляційної інстанції скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 345, 349, 353, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2021 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя Н.Є. Блажівська

Судді І.В. Дашутін

І.Л. Желтобрюх