Справа № 826/18653/15
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

При секретарі: Кузьмінської К.В.,

За участю представника позивача: Приходько А.С.,

представника відповідача: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Міські інвестиції» до Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Міські інвестиції» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просило: визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення від 28.05.2015 №.

Позов обґрунтовано тим, що норми Податкового кодексу України зобов`язують платника податків відносити до складу інших операційних витрат втрати від курсових різниць, а саме, збитки (від`ємне значення курсових різниць) від перерахунку заборгованості за позиками в іноземній валюті, отриманими від нерезидента, без жодної умови щодо наявності факту часткового погашення такої заборгованості чи сплати процентів (відсотків) нерезиденту в звітному періоді, а тому податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.02.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.04.2016, позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Солом`янському районі ГУ ДФС у м. Києві від 28 травня 2015 року №.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2016 року касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26.04.2016 у справі № 826/18653/14 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції виходив з того, що судами не перевірено порядок нарахування та сплати процентів у відповідності з умовами договору позики, не витребувано та не досліджено змісту та умов цього договору.

Відтак, для правильного вирішення цього спору судам слід було ретельно дослідити визначений договором порядок нарахування процентів за користування позикою та порядок їх оплати позивачем, перевірити фактичне виконання позивачем договірних зобов`язань зі сплати цих процентів.

Під час нового розгляду справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2018 року задоволено у повному обсязі.

Визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 28.05.2015 №.

Відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем нараховано, але не сплачено відсотки по валютному кредиту у сумі 13524449,75 грн., які не пов`язані з провадженням господарської діяльності і не підтверджені відповідними первинними документами.

На думку апелянта, позивачем під час перевірки не надано інформацію про напрям фактичного використання запозичених коштів за договором позики від 26.11.2008, у листах «Proxy Logistics Limited» вказано про суму нарахованих відсотків і період, за який вони нараховані, але не вказано суму боргу, на яку нараховувались відсотки, та процентну ставку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що запозичені за договором позики грошові кошти були використані в межах господарської діяльності позивача.

Як вказує позивач, оскільки порушень вимог валютного законодавства при здійсненні зовнішньоекономічних операцій контролюючим органом не було встановлено, та під час перевірки не ставились під сумнів ні суми наявного боргу, ні правильність нарахування курсових різниць, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.

При цьому, колегія суддів враховує, що апелянт просив здійснити заміну відповідача - Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві на Головне управління Державної податкової служби у місті Києві.

У силу вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 №296 «Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби» ДПІ у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві було реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління ДФС у м. Києві.

Станом на 02.08.2019 відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ДПІ у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві - припинено, про що вчинено відповідний реєстраційний запис.

При цьому, Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» реорганізовано Головне управління ДФС у м. Києві шляхом його приєднання до Головного управління ДПС у м. Києві.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання Державної податкової служби» від 21 серпня 2019 року № 682-р Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частини першої статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає клопотання апелянта таким, що підлягає задоволенню, тому слід замінити сторону - Державну податкову інспекцію у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві на його правонаступника - Головне управління Державної податкової служби у м. Києві.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказів податкового органу від 06.04.2015 №462 та від 29.04.2015 №573 повідомлення про проведення перевірки від 06.04.2015 і направлень від 16.04.2015 та від 29.04.2015 відповідач провів документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2012 по 31.12.2014, оформлену актом від 08.05.2015 за №2222/26-58-22-05/32587736.

Під час проведення перевірки, контролючий орган дійшов до висновку про порушення позивачем пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, внаслідок чого завищено витрати, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування на 33833015 грн., що призвело до завищення об`єкту оподаткування від усіх видів діяльності всього на 33833015 грн.

На підставі акта відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 28.05.2015 року № , яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на 33833015 грн.

Рішенням Головного управління ДФС у м. Києві від 10.08.2015 №12210/10/26-15-10-05-35 скаргу позивача залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення - без змін.

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки включення позивачем нарахованих відсотків і від`ємного значення курсових різниць до витрат відповідає вимогам пп.пп. 138.10.4, 138.10.5 п. 138.10 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 141.1 ст. 141, пп. 153.1.3 п. 153.1 ст. 153 ПК України, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У силу вимог частини другої ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема: визначають вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює Податковий кодекс України.

Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 зазначеного Кодексу витратами є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються, зокрема, із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті. Витрати операційної діяльності, у відповідності з пп. 138.1.1 п. 138 згаданої статті, окрім іншого, включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Підпунктом 138.10.5 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України визначено, що до складу інших витрат включаються фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов`язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку).

Отже, аналіз наведеної правової норми дає підстави для висновку, що відсотки за кредитами включаються до складу витрат суб`єкта господарювання лише в тому випадку, якщо витрати не включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку.

Згідно п. 141.1 ст. 141 Податкового кодексу України до складу витрат включаються будь-які витрати, пов`язані з нарахуванням процентів за борговими зобов`язаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) протягом звітного періоду, якщо такі нарахування здійснюються у зв`язку з провадженням господарської діяльності платника податку.

У відповідності до пункту 27 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318 до фінансових витрат відносяться витрати на проценти (за користування кредитами отриманими, за облігаціями випущеними, за фінансовою орендою тощо) та інші витрати підприємства, пов`язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включаються до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 31 «Фінансові витрати»).

У силу вимог пунктів 5, 6, 7 цього Положення (стандарту) витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань. Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Відповідно до пункту 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 31 «Фінансові витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.04.2006 №415, фінансові витрати визнаються: суб`єктами малого підприємництва - юридичними особами, представництвами іноземних суб`єктів господарської діяльності та юридичними особами, що не займаються підприємницькою діяльністю (крім бюджетних установ), витратами того звітного періоду, за який вони були нараховані (визнані зобов`язаннями); іншими юридичними особами витратами того звітного періоду, за який вони були нараховані (визнані зобов`язаннями), крім фінансових витрат, які капіталізуються.

Тобто, будь-яких виключень з приводу віднесення до складу валових витрат, пов`язаних із виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов`язаннями, крім невикористання таких виплат у господарській діяльності, вказаними нормами не визначено.

Як свідчать матеріали справи, у перевіряємому періоді позивач мав господарські взаємовідносини з Proxy Logistics Limited.

Так, між позивачем (Позичальник), з однієї сторони, та Proxy Logistics Limited (Позикодавець), з іншої сторони, укладено договір позики від 26.11.2008 року (надалі - договір позики).

У відповідності до умов п.1.1 - п.2.4 договору позики, на вказаних нижче умовах та в строк, передбачений цим Договором, Позикодавець надає Позичальнику грошову позику у власність у сумі $ 10 000 000 (десять мільйонів доларів США). Кінцева дата повернення основної суми позики та відсотків річних 26 травня 2016 року. Процентна ставка є фіксованою та становить 11% (Одинадцять відсоток) річних. Для уникнення сумнівів, Сторони цим домовляються, що сума всіх виплат, які належать до сплати Позичальником за цим Договором (відповідно до процентної ставки, вказаної у цьому Договорі, включаючи всі видатки та інші платежі, які належать до сплати Позичальником), під час всього строку дії цього Договору не буде перевищувати розмір виплат за максимальною процентною ставкою, встановленою під час реєстрації цього Договору у Національному Банку України. Позика надається Позичальнику після виконання умов пункту 8.1 цього Договору.

У подальшому, між сторонами 02.12.2008 року укладено Додаткову угоду №1 до Договору позики від 26.11.2008, згідно пункту 1 сторони якої дійшли згоди: додати до розділу 4 Договору пункт 4.3, виклавши його у наступній редакції: «позичальник зобов`язується на підставі розрахунку позикодавця щомісячно нараховувати та сплачувати відсотки за Договором».

Так, у матеріалах наявні листи-вимоги Proxy Logistics Limited за період з серпня 2012 р. - січень 2015 року, якими повідомлялося позивача про оплату відсотків по договору позики з зазначенням сум та за який період повинні бути оплачені дані послуги.

Крім того, наявні бухгалтерські довідки в яких відображено суму нарахованих відсотків за користування позикою віднесеного до складу фінансових витрат.

При цьому, станом на 01 січня 2015 року заборгованість ПрАТ «Міські інвестиції» перед компанією нерезидентом Proxy Logistics Limited за Договором позики від 26.11.2008 року склала: суму основного боргу у розмірі 5 055 062,19 доларів США, що в гривні по курсу НБУ становить 79 711 031,23 грн. (сімдесят дев`ять мільйонів сімсот одинадцять тисяч тридцять одна гривня 23 коп.) та відсотки у розмірі 2 920 524,40 доларів США, що в гривні по курсу НБУ становить 46 052 452,55 грн. (сорок шість мільйонів п`ятдесят дві тисячі чотириста п`ятдесят дві гривні 55 коп.).

У даному випадку, позика за Договором від 26.11.2008 року була отримана позивачем у повному обсязі у розмірі 10 000 000,00 доларів США.

Зважаючи на вказане, позивачем включено до витрат нараховані відсотки в сумі 1 391 661,43 доларів США, що в гривні по курсу НБУ становить 13 524 449,75 грн. згідно договору позики від 26.11.2008 та від`ємне значення курсових різниць по нарахованим відсоткам у загальній сумі 20 308 565,52 грн.

У свою чергу, зазначену суму позивачем було відображено у податковій звітності в складі інших витрат, а саме у складі фінансових витрат.

Згідно пп.153.1.3 п.153.1 ст.153 ПК України визначення курсових різниць від перерахунку операцій, виражених в іноземній валюті, заборгованості та іноземної валюти здійснюється відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку. При цьому прибуток (позитивне значення курсових різниць) ураховується у складі доходів платника податку, а збиток (від`ємне значення курсових різниць) ураховується у складі витрат платника податку.

У той же час, судом першої інстанції вірно встановлено наявність розбіжностей у показниках відсотків і курсових різниць, які відображені в акті перевірки (13391104,82 грн. і 20441910 грн.) та які були задекларовані позивачем (13524449,79 грн. і 20308565,57 грн.).

У даному випадку, задекларовані позивачем за період з 01.07.2012 по 31.12.2014 показники відсотків по валютному кредиту у загальній сумі 13524449,75 грн. (екв. 1391661,43 доларів США) підтверджуються щомісячними розрахунками Proxy Logistics Limited, що відповідає умовам договору, та які відображенні у картках рахунку 95.

Інших вимог щодо порядку нарахування відсотків за позикою договір не передбачає, окрім того, що додатковою угодою №1 від 02.12.2008 передбачено щомісячне нарахування позивачем відсотків за договором на підставі розрахунків позикодавця.

Посилання апелянта на відсутність у розрахунках позикодавця суми боргу і відсоткової ставки колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі відомості були достовірно встановлені відповідачем під час перевірки та відображені в акті (борг - 5055062,19 доларів США; ставка - 11 відсотків), та під час розгляду справи відповідач не зазначав про невідповідність вказаних розрахунків вимогам національного законодавства.

Крім цього, правильність відображення нарахованих відсотків у сумі 1391661,43 доларів США відповідає встановленим перевіркою обставинам (сторінка 8 Акта перевірки): сума заборгованості по відсотках на початок перевірки - 1528862,97 доларів США, на кінець - 2920524,40 доларів США, тобто різниця становить саме 1391661,43 доларів США.

У свою чергу, задеклароване позивачем від`ємне значення курсових різниць підтверджуються бухгалтерськими довідками позивача і карткою рахунку 84.

Доводи апелянта щодо неврахування позивачем курсових різниць по нарахованим відсоткам є необґрунтованими, оскільки від`ємне значення курсових різниць на заборгованість за позикою (тіло кредиту), які також віднесені позивачем до витрат і окремо зазначені у бухгалтерських довідках позивача, були враховані відповідачем і щодо них відсутній висновок про завищення витрат.

Крім того, вказані бухгалтерські довідки були прийняті контролюючим органом вищого рівня при розгляді скарги позивача і саме на підставі них були встановлені правильні показники нарахованих курсових різниць, а не ті, які зазначені в акті перевірки.

Посилання апелянта щодо відсутності зв`язку вищевказаних витрат з провадженням господарської діяльності у ПраТ «Міські інвестиції» колегія суддів оцінює критично, зважаючи на наступне.

Як свідчать матеріали справи, згідно з договором від 26.11.2008 позичальник використовує кошти, що отримані ним в якості позики, для фінансування господарської діяльності.

У даному випадку, на формування його доходів у загальній сумі 34132372 грн. вплинули не тільки операції з продажу цінних паперів у сумі 42338 грн. позитивного фінансового результату, а і операції з продажу квартир і машино-місць фізичним особам та операції з надання послуг оренди машино-місць, що знаходяться у власності позивача.

Зокрема, одним з напрямків використання запозичених коштів було інвестування коштів в об`єкти нежитлового будівництва, зокрема у 2009 році позивачем інвестовано 67903500 грн. у підземний паркінг на території Житлового комплексу «Времена года» в результаті чого позивач набув машино-місця у кількості 250 штук, на підтвердження чого позивач надав копії укладеного ТОВ «Виробничий вектор» (Забудовник) інвестиційного договору від 07.12.2009 і додатків до нього, розрахунків інвестицій №1 і №2, акта прийому-передачі майна (машиномісць) від 21.12.2009 і перелік машиномісць.

Так, між позивачем (Інвестор), з однієї сторони та ТОВ «Виробничий вектор» (Забудовник), з іншої сторони укладено Інвестиційний договір від 07.12.2009.

У відповідності до умов Інвестиційного договору, Інвестор має намір інвестувати кошти в об`єкти нежитлового будівництва, в тому числі підземний паркінг на території Житлового комплексу «Времена года», з метою отримання у власність об`єктів новозбудованої нерухомості. Оскільки Забудовник зацікавлений у залученні інвестицій на фінансування робіт щодо об`єктів нежитлового будівництва на кінцевому етапі будівництва ЖК «Времена года», відшкодування вже понесених витрат на будівництво, а також погашення позик та кредитів, отриманих для цілей фінансування спорудження ЖК «Времена года», процентів та іншої заборгованості Забудовника, що виникла в результаті спорудження ЖК «Времена года».

Згідно п. 2.1 - 2.3 Інвестиційного договору, протягом строку дії цього Договору Інвестор здійснює Інвестування в Об`єкт або Об`єкти інвестування, а Замовник передає Інвестору Майно за результатами такого Інвестування відповідно до умов, викладених у цьому Договорі. Сторони домовились, що за результатом інвестиційної діяльності за цим Договором Інвестору має бути передане Майно, незалежно від напрямку фактичного використання Забудовником отриманих від Інвестора інвестицій. Інвестування за цим Договором не передбачає залучення інвестицій в об`єкти житлового будівництва.

Також, сторонами підписано розрахунок інвестицій №1, що сума інвестування становить 72 000 000,00 грн.; перелік майна (машиномісця) до Додатку №1 від 07.12.2009 р. до Інвестиційного Договору; Розрахунок інвестицій №2 від 18.12.2009 р., що сума інвестування становить з урахуванням ПДВ 67 903 500,00 грн.; Акт прийому-передачі майна (Машиномісць), згідно з Інвестиційним договором; Перелік машиномісць, які передаються ТОВ «Виробничий вектор» на користь позивача за Актом приймання-передачі майна (Машиномісць) від 21.12.2009 р. згідно Інвестиційного договору.

У подальшому, між позивачем (Продавець), з однієї сторони та громадянином України ОСОБА_1 (Покупець), з іншої сторони укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна від 30.08.2010.

У відповідності до п. 1.1 Договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов цього Договору, Продавець продає, а Покупець купує машиномісце номер 519 (п`ятсот дев`ятнадцять), що знаходиться в підземному паркінгу по вулиці Кудряшова у будинку 20-Д (двадцять «Д») в Солом`янському районі міста Києва, реєстраційний номер № 31058089, загальною площею 16,80 кв.м. (надалі за текстом цього договору - «нерухоме майно»), і сплачує за нього ціну, визначену цим Договором.

Крім того, між позивачем (Орендодавець), з однієї сторони, та Фізичною особою ОСОБА_2 (Орендар), з іншої сторони, укладено Договір оренди №0112/31-500 від 01.12.2011 (надалі - Договір №0112/31-500).

У відповідності до п. 1.1 - п. 1.5 та п. 2.1 Договору №0112/31-500, Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування частину підземного паркінгу розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який входить до складу житлового комплексу «Времена года», а саме, машиномісце № НОМЕР_1 площею 18,20 м2 (надалі - «майно»).

Вказане в п. 1.1 цього Договору орендоване майно належить Орендодавцю на праві власності, що підтверджується правовстановлюючими документами відповідно до вимог чинного законодавства України.

Цей Договір не дає Орендарю права на викуп чи іншу форму відчуження майна на свою користь чи на користь третіх осіб. Орендар не має права передавати орендоване майно або його частину в суборенду (під найм) третім особам без письмової на те згоди Орендодавця. Майно надається Орендодавцем Орендареві для паркування машин. Амортизаційні відрахування на майно нараховуються відповідно до норм чинного законодавства.

При цьому, наявність на балансі позивача вищезазначених основних засобів (машиномісць) підтверджується оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 103 за період з 01.07.2012 по 31.12.2014.

У свою чергу, відповідачем не було спростовано факту пов`язаності запозичених коштів з веденням вищевказаної господарської діяльності.

При цьому, судом першої інстанції вірно звернуто увагу на те, що за період, за який проводилась перевірка, позивач не здійснював сплату відсотків.

З приводу зазначеного позивачем було надано пояснення згідно яких останній сплачував відсотки у 2009 році, втім банк здійснював повернення заяв на купівлю валюти без виконання. Втім, позивачем було укладено додаткову угоду №2 від 11.05.2016 до договору від 26.11.2008, яка передбачає повернення позичальником основної суми позики та сплату процентної ставки за фактичне користування позикою 31.05.2021.

Враховуючи, що нарахування позивачем відсотків здійснювалось відповідно до умов договору, та зважаючи на відсутність щодо цих доводів позивача заперечень відповідача і те, що нарахування відсотків без їх фактичної сплати не суперечить пп. 138.10.5 п. 138.10 ст. 138, п. 141.1 ст. 141 ПК України і не визнавалось минулими перевірками як підстава для не включення їх до витрат, а також, враховуючи висновок Вищого адміністративного суду України у даній справі про визначальне значення факту нарахування відсотків, а не їх сплати, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про відсутність штучного нарахування позивачем відсотків і неправомірність їх включення до витрат.

Посилання апелянта на встановлення завищення від`ємного значення у сумі 2235189 грн. у 2013 році та у сумі 6679752 грн. у 2014 році внаслідок неправильного перенесення збитків минулих періодів колегія суддів не приймає до уваги, так як оскаржуване рішення ґрунтується виключно на висновках щодо неправильного віднесення до витрат відсотків і курсових різниць у загальній сумі 33833015 грн. (13524449,79 + 20308565,57).

Таким чином, з огляду на вказане, позивачем було правомірно включено нараховані відсотки і від`ємне значення курсових різниць до витрат, що відповідає вимогам пп.пп. 138.10.4, 138.10.5 п. 138.10 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 141.1 ст. 141, пп. 153.1.3 п. 153.1 ст. 153 ПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що податкове повідомлення-рішення від 28.05.2015 № є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обгрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук