Справа № 580/1379/21
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1379/21 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.;

за участю секретаря: Несін К.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року (розглянута у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі, м. Черкаси, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2021 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду через свого представника Маламеда Вадима з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати бездіяльність відповідача, щодо не призначення пенсії позивачці - протиправною, визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії позивачці викладене в листах відповідача від 09.09.2020;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 27.02.2020 (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та здійснювати виплату пенсії на вказаний нею банківський рахунок з врахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів;

- стягнути з відповідача кошти в сумі 100 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його противоправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у призначенні пенсії позивачці.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що ОСОБА_1 є громадянкою України, мешкала в м. Черкасах, є особою похилого віку, з 17.10.1993 виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. На звернення представника позивача щодо призначення пенсії, відповідач відмовив з підстав відсутності відповідної міждержавної угоди між Україною та Ізраїлем, у зв`язку з чим позивач вважає, що відповідачем порушено її конституційні права як громадянина України на отримання пенсії.

Представник позивача стверджує, що при зверненні до відповідача з особистою заявою про призначення пенсії надано копію посвідчення особи № НОМЕР_1 , видане 12.06.1997 органом МВС в м. Хайфа (Ізраїль) та його оригінал для огляду та засвідчення копії, даний факт підтверджено вхідним штампом відповідача, який поставлений після огляду та прийняття документів.

Посвідчення містить інформацію про особу позивача, місце її проживання та вік, як того вимагає вищевказаний п. 2.9 Порядку 22-1. Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який дійсний до 14.08.2017.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року адміністративний позов задовольнити частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, оформлене протоколом №21 від 09.09.2020 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Визнано неправомірною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо неприйняття рішення за результатами додатково наданих представником ОСОБА_1 документів для призначення чи відмову в призначенні пенсії.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії та прийняти рішення про призначення чи відмову в призначенні пенсії з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачем у справі подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13.07.2020 у справі №580/471/20 визнано неправомірною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення чи відмову в призначенні пенсії.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії та прийняти рішення про призначення чи відмову в призначенні пенсії з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення.

Вказане судове рішення набрало законної сили 13.08.2020.

Листом №2300-0302-8/44826 від 09.09.2020 відповідач повідомив представника позивача, що на виконання рішення суду у справі за № 580/1471/20 та відповідно до вищезазначених норм законодавства Головне управління повторно розглянуло заяву ОСОБА_1 від 07.11.2019 та прийняло рішення (протокол №21 від 09.09.2020) про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону, оскільки оригіналів документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, документів про вік і стаж ОСОБА_1 не надано. Посвідчення особи держави Ізраїль № НОМЕР_1 не посвідчує особу на території України.

В подальшому, представник позивача звернувся до відповідача з листом від 20.10.2020 про надання додаткових документів для призначення пенсії до заяви ОСОБА_1 поданої 27 лютого 2020 року про призначення пенсії за віком. До листа додано наступні документи: довідки про стаж роботи та заробітну плату від 09.10.2020 року № 140, 141, 34, 35, за період роботи з 21.08.1967 по 25.08.1976 Комунальний заклад «Черкаська санаторна школа Черкаської обласної ради» (оригінал); довідка про заробітну плату від 06.10.2020 року № 214 за період роботи з 1976 по 1979 Комунальний заклад «Черкаська гімназія № 9 ім. О.М.Луценка» (оригінал).

Також з аналогічним листом від 18.02.2021 представник позивача надав відповідачу: архівну довідку від 01.02.2021 №24, за період роботи з 28.08.1979 по 11.12.1985 Черкаська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 6 (оригінал); довідку про заробітну плату від 01.02.2021 року № 25 за період роботи з 1979 по 1985 Черкаська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 6 (оригінал).

Вважаючи, що позивач протиправно прийняв рішення про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 та не врахував надані представником позивача довідки, представник позивача звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Згідно зі ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З наведеного слідує висновок, що з 7 жовтня 2009 року пенсія громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон виплачується на загальних підставах, незалежно від наявності відповідного міжнародного договору між Україною та державою, в якій проживає пенсіонер.

Більш того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

В свою чергу, Верховний Суд України у своїй постанові від 6 жовтня 2015 року у справі № 21-2419а15 зазначив, що з дня набрання чинності рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 управління ПФУ має здійснювати виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058) жінки, які народилися до 30.09.1956, мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 55 років за наявності страхового стажу не менше 15 років.

Тобто, позивач, як жінка, яка народилася до ІНФОРМАЦІЯ_1 , має право на звернення за отриманням пенсії за віком згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за наявності страхового стажу не менше 15 років.

Згідно з пунктом 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 31.07.2014 за №895/25672 (далі - Порядок №22-1), заява про призначення пенсії непрацюючим особам подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації).

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач не заперечує належне звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії, однак стверджує про подання неналежного документу, що посвідчує особу.

Відповідно до п. 2.9 Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Як свідчать матеріали справи при зверненні до відповідача із заявою про призначення пенсії надано копію посвідчення особи № НОМЕР_1 , видане 12.06.1997 органом МВС в м. Хайфа (Ізраїль) із фотокарткою та апостильований переклад на українську мову вказаного посвідчення.

Крім того, надано картку платника податків, яка видана головним управлінням ДФС у Запорізькій області, де вказано реєстраційний номер облікової картки платника податків та дату народження ОСОБА_1 .

Отже, відповідачу надані документи, які дають змогу встановити особу пенсіонера, місце її проживання та вік, як того вимагають норми Порядку №22-1.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.07.2020 року у справі №489/89/17.

Твердження відповідача про необхідність надання документів, виключний перелік яких визначено нормами Закону України «Про єдиний демографічний реєстр» суд оцінює критично, оскільки норми вказаного закону не є спеціальними та не регулюють питання призначення пенсійних виплат.

Більш того, якщо відповідач має сумніви у належності ОСОБА_1 до громадянства України, то він не позбавлений можливості направити відповідний запит до відповідного підрозділу Державної міграційної служби України для з`ясування даних обставин.

Наведене вказує на неправомірність рішення відповідача (протокол №21 від 09.09.2020) про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Щодо твердження відповідача про ненадання оригіналу трудової книжки, колегія суддів зазначає наступне.

Так, після прийняття оскарженого рішення представник позивача надав уточнюючі довідки, які підтверджують стаж роботи позивача відповідно до записів у трудовій книжці, однак відповідач не надав доказів розгляду вказаних документів, їх врахування та вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для призначення пенсії, чим допустив протиправну бездіяльність.

У цьому контексті, позовні вимоги про призначення пенсії суд вважає передчасними, оскільки відповідач не дослідив додатково надані представником позивача документи для призначення пенсії ОСОБА_1 , тому колегія суддів для повного захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії та прийняти рішення про призначення чи відмову в призначенні пенсії з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення.

Щодо вимоги про проведення індексації пенсійного забезпечення позивача та компенсації втрати частини доходів, колегія суддів вважає, що така вимога є передчасною у зв`язку з відсутністю рішення відповідача про призначення пенсії.

Щодо стягнення моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Як роз`яснено у п.п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, представником позивача не надано жодних доказів, які б обґрунтовували факт наявності втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, та як наслідок підтверджували наявність моральної шкоди, що в свою чергу свідчить про неналежність її підтвердження.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що викладені в позовній заяві доводи представника позивача є частково обґрунтованими, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач по справі, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

М.І. Кобаль