Справа № 500/3697/21
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/3697/21

24 вересня 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Чепенюк О.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника - адвоката Дарморіс Оксану Маркіянівну звернулася до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні зі служби коштів за період з 07.08.2018 до 31.05.2021 у розмірі 258573,36 грн;

стягнути з Військової частини НОМЕР_1 в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні зі служби коштів за період з 07.08.2018 до 31.05.2021 у розмірі 258573,36 грн.

В обґрунтування позову вказано, що при звільненні ОСОБА_1 06.08.2018 Військовою частиною НОМЕР_1 не проведено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення. Не погоджуючись з такою протиправною бездіяльністю, позивач звернулася з позовом до суду.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі № 500/1395/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено у повному обсязі, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.04.2016 по 28.02.2018 включно.

На виконання вищевказаного рішення суду Військовою частиною НОМЕР_1 позивачу 31.05.2021 нараховано та виплачено 2951,41 грн індексації грошового забезпечення.

Позивач вважає, що протиправна бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з 01.04.2016 по 28.02.2018 включно, встановлена рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі № 500/1395/21, є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

При цьому вказує, що період з 07.08.2018 до 31.05.2021 є періодом затримки розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні та становить 674 робочих дні. Середньоденна заробітна плата позивача для проведення розрахунків складає 383,64 грн.

Таким чином, ОСОБА_1 стверджує, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку при її звільненні становить 258573,36 грн та має бути стягнутий з відповідача.

З огляду на вказане та з метою стягнення з відповідача належних їй сум середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 26.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, постановлено справу розглядати суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами у строк, встановлений статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Копію ухвали про відкриття провадження у справі від 26.07.2021 представником відповідача отримано 30.07.2021, що підтверджується відповідною відміткою на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с.35).

Відповідач відзив на позов у строк встановлений судом (п`ятнадцять днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі) не подав, як і будь-які докази у спростування позовних вимог, про причини неподання суд не повідомив, з клопотанням про продовження процесуального строку для подання відзиву не звертався.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у позові, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 06.08.2018 № 165 (по стройовій частині) старшого солдата ОСОБА_1 , медичну сестру медичного пункту, звільнену наказом командира 182 окремого батальйону матеріального забезпечення (по особовому складу) від 03.08.2018 № 17-РС у запас за підпунктом «ґ» (через небажання продовжувати військову службу військовослужбовцем - жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років) відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, з 06.08.2018 виключено зі списків особового складу частини НОМЕР_1 та знято з усіх видів забезпечення (а.с.11).

При цьому на дату виключення позивача зі списків особового складу частини відповідачем не виплачено ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №500/1395/21, яке набрало законної сили 21.05.2021, позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2016 по 28.02.2018 включно; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.04.2016 по 28.02.2018 включно.

31.05.2021 Військовою частиною НОМЕР_1 перераховано на картковий рахунок позивача індексацію грошового забезпечення в розмірі 2951,41 грн, що підтверджується довідкою АТ КБ Приватбанк (а.с.18).

Позивач вважає, що оскільки виплату індексації грошового забезпечення відповідачем у день її звільнення не проведено, то відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), вона має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, що становить 258573,36 грн.

Враховуючи викладене, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20.12.1991 №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон №2011-XII).

За приписами статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною першою статті 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою вказаної статті встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, стаття 116 КЗпП України оперує поняттям всі суми, що належать працівнику, а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Спірні правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій.

Проте вказані акти не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

За загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

У свою чергу закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальне законодавство, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлює відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі Збройних Сил України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Судом встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 06.08.2018 №165 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 06.08.2018.

При цьому згаданий наказ не містить відомостей щодо виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення.

Остаточний розрахунок з позивачем проведено лише 31.05.2021 на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №500/1395/21, що свідчить про те, що повний розрахунок з ОСОБА_1 відповідач провів не в день виключення позивача із списків Військової частини НОМЕР_1 06.08.2018, а саме 31.05.2021, тобто несвоєчасно.

Отже, у даному випадку мало місце виключення позивача зі списку особового складу частини без проведення остаточного розрахунку, тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку.

З огляду на зазначене наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

При вирішенні позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби та визначенні розміру середнього грошового забезпечення, що підлягає стягненню, суд враховує таке.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок № 260).

Однак Порядком № 260 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця. Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

У свою чергу згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Постанова №100).

Відповідно до пункту 2 Постанови №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

За змістом пункту 5 Постанови №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Постанови №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При цьому спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює обчислення середньоденного розміру грошового забезпечення, є Порядок № 260, пунктом 7 розділу І якого, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

З огляду на вказане при розрахунку середньоденного заробітку військовослужбовця необхідно враховувати кількість календарних, а не робочих днів.

Як зазначалось вище, днем звільнення позивача з військової служби є 06.08.2018. Отже, двома попередніми місяцями перед звільненням є червень 2018 року (30 календарних днів) та липень 2018 року (31 календарний день).

Судом встановлено, що відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 . Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), грошове забезпечення позивача за два повних місяці військової служби перед звільненням (червень 2018 року та липень 2018 року) становило 16112,70 грн (8056,35 грн за червень 2018 року та 8056,35 грн за липень 2018 року), (а.с.13-15).

Середньоденне грошове забезпечення на день звільнення позивача зі служби складає 264,14 грн (16112,70 грн : 61 день).

Період затримки розрахунку з 07.08.2018 до 31.05.2021 становить 1028 календарних днів. Відтак сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до Постанови № 100, Порядку № 260 буде складати 271535,92 грн (1028 днів х 264,14 грн).

Водночас слід зазначити, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. При вирішенні цього питання враховуються такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований також Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019.

З урахуванням викладеного, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат наступним чином.

Розмір несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення в сумі 2951,41 грн у пропорційному співвідношенні до суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні складає 1,09 % (2951,41 / 271535,92 х 100%).

За таких обставин належним і достатнім способом захисту порушеного права позивача є стягнення на його користь середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 07.08.2018 по 31.05.2021, пропорційно розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум, у розмірі 2959,74 грн (1,09% x 264,14 грн х 1028/100%).

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд позов задовольняє частково, то сплачений позивачем судовий збір при подані позову до суду в сумі 2585,73 грн відповідно до квитанції від 07.07.2021, необхідно стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 908,00 грн.

Керуючись статтями 72-77, 90, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 07.08.2018 по 31.05.2021.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 в користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 07.08.2018 по 31.05.2021 у розмірі 2959,74 грн (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят дев`ять грн 74 коп).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім грн 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 )).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Повний текст рішення складено та підписано 24 вересня 2021 року.

Суддя Чепенюк О.В.