Справа № 600/2157/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/2157/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лелюка О.П., суддів: Григораша В.О., Маренича І.В., за участю: секретаря судового засідання Миронець Н.Я., позивача ОСОБА_1 , його представника Байцара І.Б, представника відповідача Булгакова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного банку України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Національного банку України щодо невиплати ОСОБА_1 у період з 01 жовтня 2015 року по 30 червня 2016 року доплати за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років на державній службі, а також компенсації за невикористані 11 днів додаткової щорічної оплачуваної відпустки державного службовця за період роботи з 12 вересня 2015 року по 30 червня 2016 року;

- зобов`язати Національний банк України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01 жовтня 2015 року по 30 червня 2016 року у сумі 27784,06 грн (двадцять сім тисяч сімсот вісімдесят чотири грн. 06 коп.), в тому числі: доплату за ранг державного службовця у сумі 1080,00 грн (одна тисяча вісімдесят гривень 00 коп), надбавку за вислугу років у сумі 26704,06 грн (двадцять шість тисяч сімсот чотири гривні 06 коп.);

- зобов`язати Національний банк України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 11 днів додаткової щорічної відпустки державного службовця за період з 12 вересня 2015 року по 30 червня 2016 року у сумі 5808,88 грн (п`ять тисяч вісімсот вісім грн. 88 коп.).

Позов обґрунтовано тим, що позивачу після звільнення його з роботи з Національного банку України не в повному обсязі нараховано та виплачено заробітну плату та не проведено в день звільнення повного розрахунку.

Так, позивач зазначає, що у квітні 2015 року йому було присвоєно шостий ранг державного службовця. З 01 травня 2016 року він втратив статус державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII, а відповідач, у свою чергу, повідомив про зміну істотних умов праці з 01 липня 2016 року, взявши при цьому на себе зобов`язання зберігати оплату праці, пільги, гарантії, компенсації у зв`язку із наявністю статусу державного службовця за працівниками відповідно до законодавства, що діяло до 01 травня 2016 року. Проте в період з 01 жовтня 2015 року по 30 червня 2016 року заробітна плата нараховувалася та виплачувалася позивачу без таких складових як доплата за ранг державного службовця та надбавка за вислугу років, що суперечить положенням статті 33 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ та статті 46 Закону України «Про державну службу» №4050-VІ.

Крім цього, на думку позивача, відповідач безпідставно не виплатив йому при звільненні грошову компенсацію за невикористану відпустку за робочий рік з 13 вересня 2015 року по 12 вересня 2016 року. При цьому станом на 2015 рік стаж державної служби позивача становив понад 20 років, а тому тривалість належної йому щорічної додаткової відпустки складала 15 днів. Враховуючи термін дії гарантій, пов`язаних зі статусом державного службовця, по 30 червня 2016 року, то, як вважає позивач, за робочий рік з 13 вересня 2015 року по 12 вересня 2016 року він мав право на 11 днів щорічної додаткової відпустки. Проте щорічна додаткова відпустка позивачу як працівнику з 21 роком стажу державної служби за вказаний вище період не надавалася, і всупереч положенням частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» йому не виплачена при звільненні грошова компенсація за невикористану щорічну додаткову відпустку.

Ухвалою суду від 19 травня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строк для подання заяв по суті справи.

Відповідач, заперечуючи проти позову, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розбудови інституційної спроможності Національного банку України» від 18 червня 2015 року №541-VIII, який набрав чинності 10 липня 2015 року, структура та розмір оплати праці службовців Національного банку України визначається Правлінням Національного банку без застосування норм Закону України «Про державну службу». Так, постановою Правління Національного банку України від 10 липня 2015 року №456 були запроваджені нові умови оплати праці працівників Національного банку України з 01 жовтня 2015 року без застосування Закону України «Про державну службу». Відповідно до вказаної постанови до структури оплати праці не входять доплата за ранг та надбавка за вислугу років, що свідчить про безпідставність вимог позивача про стягнення на його користь зазначених видів виплат. Разом з цим, у відзиві наголошено на тому, що запроваджені нові умови оплати праці були значно кращими порівняно з тими, що діяли раніше.

Також відповідач вказав на відсутність підстав для виплати позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, посилаючись на те, що Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII було внесено зміни до частини першої статті 64 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року №679-XIV, а саме слова «Законом України «Про державну службу» замінено словами «Правлінням Національного банку з урахуванням законодавства про працю». Поряд з цим, нормами, якими регулювались правовідносини, пов`язані з наданням державним службовцям відпусток, було передбачено, що надання додаткової відпустки певної тривалості та виплата грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні залежали лише від наявності у державного службовця стажу державної служби, а не від відпрацьованого ним часу у відповідному робочому році. Так, з 12 вересня 2015 року позивач отримав право на додаткову відпустку за стаж державної служби 20 років тривалістю 15 календарних днів, які він використав з 25 вересня 2015 року по 09 жовтня 2015 року. Право на додаткову відпустку за стаж державної служби 21 рік виникло би у позивача з 12 вересня 2016 року. Проте у зв`язку із втратою службовцями Національного банку України статусу державних службовців на підставі Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII позивач не отримав права на додаткову відпустку.

Крім цього, у відзиві відповідач зауважив, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки про зміну істотних умов праці (структури заробітної плати) позивач був ознайомлений 22 липня 2015 року, а тому в даному випадку має застосовуватися тримісячний строк позовної давності, передбачений частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України.

Відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У поданій до суду відповіді на відзив позивач вказав про безпідставність доводів відповідача, наголошуючи на тому, що у зв`язку із тим, що протягом спірного періоду позивач мав статус державного службовця, то, відповідно, застосуванню підлягають норми саме законодавства про державну службу. Відносини ж щодо виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку чітко врегульовані Законом України «Про відпустки». Позивач вважає необґрунтованими посилання відповідача на пропуск строку звернення до суду, оскільки предметом даного спору є заборгованість із заробітної плати та грошова компенсація за невикористані дні відпустки, що відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України не обмежується будь-яким строком. Наполягав на задоволенні позовних вимог.

Також сторонами справи були надані додаткові письмові пояснення щодо заявлених вимог та заперечень.

Ухвалою суду від 20 липня 2021 року дану справу призначено до розгляду колегією у складі трьох суддів. Вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 30 липня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті.

Крім цього, 13 вересня 2021 року та 20 вересня 2021 року судом ухвалювались рішення про розгляд справи в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 22 вересня 2021 року позивач та його представник заявлені вимоги підтримали з підстав, викладених у поданих ними заявах по суті справи. Натомість представник відповідача щодо задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач у період з 13 вересня 1995 року по 15 листопада 2018 року працював на різних посадах у Національному банку України з робочим місцем у м. Чернівці, що підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_1 .

01 лютого 2000 року позивачу, яким прийняв присягу державного службовця, присвоєно дев`ятий ранг державного службовця, а 27 квітня 2015 року позивачу присвоєно шостий ранг державного службовця.

Як вбачається з особової картки ОСОБА_1 , ним використано додаткову відпустку за період з 13 вересня 2014 року по 12 вересня 2015 року протягом 25 вересня 2015 року по 09 жовтня 2015 року.

Згідно із записом трудової книжки №15 позивач втратив статус державного службовця з 01 травня 2016 року відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII.

Крім цього, дослідженням змісту розрахункових листків ОСОБА_1 за період з жовтня 2015 року по червень 2016 року включно, судом встановлено, що заробітна плата позивача нараховувалась з урахуванням таких видів грошового забезпечення: за жовтень-грудень 2015 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив., відп.дод.; за січень 2016 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив., лікарн. (НБУ), лікарн. (непрац.); за лютий 2016 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив., індекс. з-пл., за вик. цілей та завдань; за березень 2016 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив., індекс. з-пл.; за квітень 2016 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив.; за травень 2016 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив., за вик. цілей та завдань; за червень 2016 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив.

Наказом Національного банку України від 13 листопада 2018 року №4402-к ОСОБА_1 звільнено з посади старшого інженера управління інформатизації регіонів (робоче місце в м. Чернівці) Департаменту інформаційних технологій з 15 листопада 2018 року за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України. Зазначеним наказом також зобов`язано здійснити ОСОБА_1 , виплату грошової компенсації: за 1 календарний день невикористаної щорічної основної відпустки за робочий рік з 13 вересня 2016 до 12 вересня 2017 року; за 10 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за робочий рік з 13 вересня 2017 року до 12 вересня 2018 року; за 4 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки за робочий рік з 13 вересня 2018 року до 15 листопада 2018 року; за 4 календарних дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці (ненормований робочий день) за робочий рік з 13 вересня 2016 року до 12 вересня 2017 року; за 4 календарних дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці (ненормований робочий день) за робочий рік з 13 вересня 2017 року до 12 вересня 2018 року; за 1 календарний день невикористаної щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці (ненормований робочий день) за робочий рік з 13 вересня 2018 року до 15 листопада 2018 року. Зобов`язано здійснити ОСОБА_1 виплату одноразової допомоги в розмірі 7 посадових окладів.

Відповідно до розрахункового листка (30 листопада 2018 року) позивачу нараховано суму заробітної плати з урахуванням посадового окладу, компенсації відпустки при звільненні, компенсаційної виплати при звільненні. Всього до виплати (з відрахуванням ПДФО, військового податку та внеску профспілки Управління НБУ в Чернівецькій області) позивачу належала сума в розмірі 96284,34 грн, яка й була йому виплачена згідно платіжного доручення №10533Р від 15 листопада 2018 року.

Як вбачається зі змісту листа Національного банку України від 07 квітня 2021 року №60-005/29961, виданого за результатами розгляду адвокатського запиту АО «Адвокатська компанія «Лекстер» стосовно ОСОБА_1 , останнім використано за робочий рік з 13 вересня 2015 року по 12 вересня 2016 року щорічну відпустку з 11 липня 2016 року по 24 липня 2016 року тривалістю 14 календарних днів та з 19 вересня 2016 року по 03 жовтня 2016 року тривалістю 15 календарних днів, а також щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці (ненормований робочий день) тривалістю один календарний день 04 жовтня 2016 року.

Згідно приміток до вказаного листа розрахунок тривалості відпустки здійснено з урахуванням втрати працівниками Національного банку України статусу державного службовця з 01 травня 2016 року відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII та збереженням пільг і компенсацій протягом двох місяців відповідно до статті 32 Кодексу законів про працю України. Розрахунок тривалості відпустки здійснено з 01 липня 2016 року (дата завершення двомісячного терміну збереження пільг і компенсацій у зв`язку з втратою працівниками статусу державного службовця) і до завершення робочого року.

Крім цього, в листі зазначено, що ОСОБА_1 додаткова відпустка як державному службовцю за 21 рік стажу державної служби (13 вересня 2015 року -12 вересня 2016 року) не надавалась, оскільки право на неї у нього виникло б тільки з 12 вересня 2016 року, після втрати працівниками Національного банку України статусу державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу».

Згідно листа Національного банку України від 22 квітня 2021 року №60-0005/35148, виданого за результатами розгляду адвокатського запиту АО «Адвокатська компанія «Лекстер» в інтересах ОСОБА_1 , у вересні 2015 року йому нараховувалася та виплачувалася надбавка за ранг державного службовця та надбавка за вислугу років. Згідно розділу V.Надбавки «Положення про оплату праці (заробітну плату) працівників Національного банку України», яке затверджене постановою Правління Національного банку України від 10 липня 2015 року №456, що набрала чинності з 01 жовтня 2015 року, не передбачено встановлення надбавок за вислугу років та ранг працівникам Національного банку.

За таких обставин, вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачувались доплата за ранг державного службовця та надбавка за вислугу років на державній службі за період з 01 жовтня 2015 року по 30 червня 2016 року, а також при звільненні не була виплачена компенсація за невикористані 11 днів додаткової щорічної оплачуваної відпустки державного службовця за період роботи з 12 вересня 2015 року по 30 червня 2016 року, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 5 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №108/95-ВР) визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів.

Суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники.

Відповідно до статті 7 Закону №108/95-ВР законодавство про оплату праці ґрунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, Закону України «Про колективні договори і угоди», Закону України «Про підприємства в Україні» та інших актів законодавства України.

Згідно статті 2 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року №679-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі Закон - №679-XIV) Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Статус працівників Національного банку України передбачений статтею 64 Закону №679-XIV.

Так, відповідно до частини першої статті 64 Закону №679-XIV (у редакції, що діяла до 10 липня 2015 року) умови найму, звільнення, оплати праці, надання відпусток, службові обов`язки та права, система дисциплінарних стягнень, питання соціального захисту службовців Національного банку визначаються Законом України "Про державну службу". Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, службовцям Національного банку (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи у Національному банку, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

Згідно частини четвертої статті 64 Закону №679-XIV (у редакції, що діяла до 10 липня 2015 року) службовці Національного банку є державними службовцями, і до них застосовуються норми Закону України "Про державну службу", якщо цей Закон не встановлює іншого.

Відповідно до частини восьмої статті 64 Закону №679-XIV (у редакції, що діяла до 10 липня 2015 року) розмір оплати праці службовців Національного банку встановлюється Правлінням Національного банку відповідно до положень Закону України "Про державну службу".

Однак, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розбудови інституційної спроможності Національного банку України» від 18 червня 2015 року №541-VIII (далі - Закон №541-VIII) внесені зміни у частину першу статті 64 Закону України «Про Національний банк України», а саме: виключено слова «оплати праці».

Таким чином, перше речення частини першої статті 64 Закону №679-XIV у редакції Закону №541-VIII викладено наступним чином: «Умови найму, звільнення, надання відпусток, службові обов`язки та права, система дисциплінарних стягнень, питання соціального захисту службовців Національного банку визначаються Законом України "Про державну службу"».

Крім цього, Законом №541-VIII частину восьму статті 64 Закону №679-XIV викладено у такій редакції: «Структура та розмір оплати праці службовців Національного банку визначаються Правлінням Національного банку відповідно до законодавства про оплату праці».

Закон №541-VIII від 18 червня 2015 року набрав чинності 10 липня 2015 року.

Отже, з наведеного вбачається, що з часу набрання чинності Законом №541-VIII (10 липня 2015 року) оплата праці службовців (державних службовців) Національного банку уже не регулюється Законом України «Про державну службу», крім іншого, що наведено у частині першій статті 64 Закону №679-XIV, а структура та розмір оплати праці службовців (державних службовців) Національного банку, визначаються Правлінням Національного банку відповідно до законодавства про оплату праці.

При цьому колегія суддів вважає за необхідним зазначити, що у даних спірних відносинах саме Закон №679-XIV є спеціальним законом, який визначає, зокрема, структуру та розмір оплати праці державних службовців Національного банку України. Законодавець шляхом прийняття спеціального закону уповноважив Національний банк України визначати умови оплати праці та порядок установлення складових і розмірів заробітної плати державних службовців, які перебувають з ним у трудових відносинах.

На виконання Закону №679-XIV зі змінами, внесеними Законом №541-VIII, постановою Правління Національного банку України від 10 липня 2015 року №456, яка набрала чинності з 01 жовтня 2015 року, затверджено Положення про оплату праці (заробітну плату) працівників Національного банку України (далі - Положення №456).

Згідно пункту 2 Положення №456 ним визначено умови оплати праці (заробітної плати) працівників, які перебувають у трудових відносинах із Національним банком України, та порядок установлення їм складових та розмірів заробітної плати.

Відповідно до пункту 10 Положення №456 оплата праці працівників Національного банку складається з основної і додаткової заробітної плати та інших виплат.

Згідно з пунктами 11 та 12 Положення №456 основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). Для працівників Національного банку встановлюється у вигляді посадових окладів. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та особливі умови праці. Вона включає премії, надбавки, доплати, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені законодавством України.

Враховуючи викладене, оскільки спеціальними нормами права, які регулювали питання структури та розміру оплати праці державних службовців Національного банку України та які набрали чинності з 10 липня 2015 року та з 01 жовтня 2015 року, не було передбачено нарахування та виплату державним службовцям Національного банку України доплати за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років на державній службі, то колегія суддів приходить до висновку про правомірність дій відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу названих складових заробітної плати у період з 01 жовтня 2015 року по 30 червня 2016 року, тобто у спірний період.

До цього, варто зазначити про безпідставність заявлених позовних вимог щодо нарахування і виплати доплати за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років на державній службі, що охоплюють період з 01 травня 2016 року по 30 червня 2016 року, також з огляду і на те, що позивач у зв`язку зі змінами в законодавстві втратив статус державного службовця з 01 травня 2016 року. Його посилання в обґрунтування цих вимог на листи Департаменту персоналу Національного банку України «Про зміну істотних умов праці у зв`язку з набранням Закону України «Про державну службу»» від 11 травня 2016 року №В/17-0006/49577 та Національного банку України від 19 вересня 2018 року №17-0009/50609 «Про консультації», адресованому Голові профспілкового комітету Первинної організації профспілки Управління Національного банку України в Чернівецькій області, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки указані не є джерелом права, а носять лише роз`яснювальний, консультативний характер.

Щодо посилань позивача в обґрунтування наведених позовних вимог на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16 липня 2020 року у справі №817/511/17 з аналогічних правовідносин, то такі оцінюються критично, оскільки, як вбачається зі змісту вказаного судового рішення, у ньому відсутні посилання саме на Закон №541-VIII від 18 червня 2015 року, який набрав чинності 10 липня 2015 року, тобто уже діяв у спірний по даній справі період (01 жовтня 2015 року - 30 червня 2016 року), та яким були внесені зміни до частини першої та восьмої статті 64 Закону №679-XIV в питанні саме структури та розміру оплати праці державних службовців Національного банку України, про що зазначено вище.

До того ж, указаним судовим рішенням суду касаційної інстанції не було остаточно вирішено спір по суті заявлених у справі №817/511/17 вимог, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Крім цього, в обґрунтування позову, позивач посилався і на те, що статтею 22 Закону №108/95-ВР передбачено, що суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Між тим, такі доводи колегія суддів відхиляє тому, що у даному випадку відповідачем не приймалось в односторонньому порядку рішення в питанні оплати праці, яке б погіршувало умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Як уже зазначалось, Положення №456, яким з 01 жовтня 2015 року були визначені нові умови оплати праці державних службовців Національного банку України, було прийнято на виконання норм Закону №679-XIV зі змінами, внесеними Законом №541-VIII, що набрали чинності з 10 липня 2015 року.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, Положення №456 не погіршувало умови оплати праці позивача, адже його заробітна плата з 01 жовтня 2015 року збільшилась. Факт зростання розміру середньої заробітної плати в період з 01 жовтня 2015 року по 30 червня 2016 року визнається і позивачем у письмових поясненнях від 25 серпня 2021 року.

З огляду на викладене та враховуючи відсутність правових підстав для нарахування і виплати позивачу з 01 жовтня 2015 року доплати за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років на державній службі, колегія суддів вважає позовні вимоги ОСОБА_1 про нарахування та виплату йому у період з 01 жовтня 2015 року по 30 червня 2016 року доплати за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років на державній службі безпідставними та необґрунтованими, а тому вони задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про нарахування та виплату компенсації за невикористані 11 днів додаткової щорічної оплачуваної відпустки державного службовця за період роботи з 12 вересня 2015 року по 30 червня 2016 року, то такі також задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини першої статті 64 Закону №679-XIV (у редакції, що діяла до 01 травня 2016 року) умови найму, звільнення, надання відпусток, службові обов`язки та права, система дисциплінарних стягнень, питання соціального захисту службовців Національного банку визначаються Законом України "Про державну службу". Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, службовцям Національного банку (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи у Національному банку, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII було внесені зміни до частини першої статті 64 Закону №679-XIV, а саме: слова «Законом України «Про державну службу» замінено словами «Правлінням Національного банку з урахуванням законодавства про працю». Також виключено частину четверту-шосту статті 64 Закону №679-XIV.

Таким чином, з 01 травня 2016 року законодавець виключив поширення норм Закону України «Про державну службу» на службовців Національного банку і в частині надання їм відпусток.

Поряд з цим варто зазначити і те, що правовідносини, пов`язані з наданням державним службовцям відпусток, регулювалися Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1994 року №250 «Про порядок і умови надання державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування додаткових оплачуваних відпусток», Порядком надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2012 року №551, якими було передбачено, що надання додаткової відпустки певної тривалості та виплата грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні залежали лише від наявності у державного службовця стажу державної служби, а не від відпрацьованого ним часу у відповідному робочому році.

Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, з 12 вересня 2015 року позивач отримав право на додаткову відпустку за стаж державної служби 20 років тривалістю 15 календарних днів і таку він використав з 25 вересня 2015 року по 09 жовтня 2015 року, а право на додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби 21 рік виникало б у позивача з 12 вересня 2016 року, однак він втратив статус державного службовця з 01 травня 2016 року, то колегія суддів погоджується з твердженням відповідача про відсутність у позивача права на додаткову щорічну оплачувану відпустку державного службовця. Як наслідок, безпідставною є вимога щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані дні указаної відпустки за період роботи з 12 вересня 2015 року по 30 червня 2016 року. До того ж, як вбачається з листа Національного банку України від 07 квітня 2021 року №60-005/29961, у позивача відсутні невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки.

Отже, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

На переконання колегії суддів, у спірних відносинах відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Поряд з цим щодо доводів відзиву про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом, то такі суд оцінює критично, адже згідно приписів пункту 8 частини першої статті 240, частини третьої та четвертої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України пропуск позивачем встановленого законом строку для звернення до суду з адміністративним позовом і не з`явлення при цьому клопотання про його поновлення або ж визнання судом указаних позивачем підстав пропуску строку не поважними є підставою для залишення позовної заяви без розгляду, а не для відмови судом у задоволенні позовних вимог, про що просив відповідач у відзиві. Із заявою ж про залишення позову без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду з цим позовом відповідач у ході судового розгляду справи не звертався.

Водночас колегія суддів звертає увагу на доводи позивача, надані в судовому засіданні, про те, що про порушення своїх прав, за захистом яких він звернувся до суду з цим позовом, позивач дізнався лише на початку 2021 року при вивченні питань правомірності нарахування і виплати йому заробітної плати під час роботи у Національному банку України та щодо остаточного розрахунку при звільненні.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, колегія суддів вважає, що відповідач довів законність оскаржуваної бездіяльності. Натомість доводи позивача є безпідставними та необґрунтованими, ґрунтуються на помилковому застосуванні законодавства, яке регулює спірні відносини. Тому позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2021 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідач - Національний банк України (01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9, ).

Головуючий суддя О.П. Лелюк

Суддя В.О. Григораш

Суддя І.В. Маренич