Справа № 160/11791/21
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2021-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
15.07.2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо неврахування при обчисленні пенсії ОСОБА_1 суми заробітної плати за період роботи в Публічному акціонерному товаристві Акціонерна компанія "АЛРОСА" з 03.03.2004 року по 15.12.2016 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з дати призначення пенсії - 11.08.2017 року, врахувавши при її обчисленні всі суми заробітної плати за період роботи в Публічному акціонерному товаристві Акціонерна компанія "АЛРОСА" з 03.03.2004 року по 15.12.2016 року і виплатити.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11.08.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2, надавши пакет документів. Позивачу було призначено пенсію, але при розрахунку страхового стажу не враховано період роботи позивача в Публічному акціонерному товаристві «Алроса» з 2004 року. Позивач вважає, що відповідач при розрахунку пенсії протиправно не врахував заробітну плату, з якої сплачувались страхові внески в період з березня 2004 року по грудень 2016 року, що призвело до неправильного визначення та заниження розміру призначеної позивачу пенсії.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
26.08.2021 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що від роботодавця АК «Алроса» відомості стосовно розміру нарахованої та фактичної отриманої заробітної плати (доходу) позивачем за спірний період та акт зустрічної перевірки з Пенсійного фонду Російської Федерації на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не надходили. У матеріалах пенсійної справи наявна лише довідка про стаж від 07.03.2018 року №А02-1420-38-12/190-Кс з підприємства АК «Алроса», в якій зазначено, що позивач у період з 03.03.2004 року по 15.12.2016 року працював по вахтовому методу монтажником з монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним конструкцій в районі Крайньої Півночі в Спеціалізованому тресті «Алмазтехмонтаж». За даними індивідуальних відомостей про застраховану особу, які наявні в матеріалах пенсійної справи (форма ОК-5), інформація про сплату страхових внесків за період роботи позивача з 03.03.2004 року на підприємстві АК «Алроса» відсутня, оскільки позивач у цей період працював на території Російської Федерації та перебував на обліку у Федеральній податковій службі №1 по Республіці Саха (Якутія) та у Пенсійному фонді Російської Федерації. З урахуванням викладеного, позовні вимоги не підлягають задоволенню судом.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 .
Позивач 11.08.2017 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
З 11.08.2017 року відповідно до наданої заяви ОСОБА_1 призначена пенсія за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
У червні 2021 року позивачем направлено до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області запит щодо врахованих періодів роботи при призначенні пенсії.
Позивачем проведено розрахунок та встановлено, що відповідачем не зараховано до страхового стажу для призначення пенсії період роботи в Публічному акціонерному товаристві Акціонерна компанія "АЛРОСА" з 03.03.2004 року по 15.12.2016 року.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо неврахування при обчисленні пенсії ОСОБА_1 суми заробітної плати за період роботи в Публічному акціонерному товаристві Акціонерна компанія "АЛРОСА" з 03.03.2004 року по 15.12.2016 року, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За правилами частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, з яким кореспондується обов`язок держави щодо його забезпечення. Реалізація цього обов`язку здійснюється органами державної влади відповідно до їх повноважень.
Зазначене у вказаній статті право деталізоване у Законах України від 05.11.1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788) та від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).
Закон України «Про пенсійне забезпечення» відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій, спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих; та гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
Згідно зі статтею 1 Закону №1788 громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Статтею 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено порядок на умови призначення пенсій за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.
Відповідно до частин 1, 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
Статтю 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено порядок підтвердження стажу роботи, згідно з якою основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Також згідно із статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідні положення містить і Постанова Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року, якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Так, згідно з пунктом 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Пунктом 3 зазначеного Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У разі, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Як видно з трудової книжки серії НОМЕР_2 , позивач у період роботи:
- з 03.03.2004 року по 22.10.2004 року працював монтажником по монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним металоконструкцій 4 розряду СТ «Алмазтехмонтаж» АК «Алроса»;
- з 21.03.2005 року по 07.11.2005 року працював монтажником по монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним металоконструкцій 4 розряду СТ «Алмазтехмонтаж» АК «Алроса»;
- з 03.03.2006 року по 26.12.2006 року працював монтажником по монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним металоконструкцій 4 розряду СТ «Алмазтехмонтаж» АК «Алроса»;
- з 26.02.2007 року по 14.11.2007 року працював монтажником по монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним металоконструкцій 4 розряду СТ «Алмазтехмонтаж» АК «Алроса»;
- з 09.01.2008 року по 11.08.2008 року працював монтажником по монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним металоконструкцій 5 розряду СТ «Алмазтехмонтаж» АК «Алроса».
З трудової книжки серії НОМЕР_3 , судом встановлено, що позивач у період:
- з 20.01.2009 року по 20.05.2009 року працював монтажником по монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним металоконструкцій 5 розряду СТ «Алмазтехмонтаж» АК «Алроса»;
- з 28.06.2010 року по 27.12.2010 року працював монтажником по монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним металоконструкцій 5 розряду СТ «Алмазтехмонтаж» АК «Алроса»;
- з 17.01.2011 року по 28.02.2011 року працював монтажником по монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним металоконструкцій 5 розряду СТ «Алмазтехмонтаж» АК «Алроса»;
- з 10.03.2011 року по 17.11.2011 року працював монтажником по монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним металоконструкцій 5 розряду СТ «Алмазтехмонтаж» АК «Алроса»;
- з 03.04.2012 року по 17.09.2012 року працював монтажником по монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним металоконструкцій 5 розряду СТ «Алмазтехмонтаж» АК «Алроса»;
- з 18.09.2012 року по 06.12.2012 року працював монтажником по монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним металоконструкцій 5 розряду СТ «Алмазтехмонтаж» АК «Алроса»;
- з 22.02.2013 року по 20.04.2013 року працював монтажником по монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним металоконструкцій 5 розряду СТ «Алмазтехмонтаж» АК «Алроса»;
- з 01.07.2013 року по 07.06.2014 року працював монтажником по монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним металоконструкцій 5 розряду СТ «Алмазтехмонтаж» АК «Алроса»;
- з 09.06.2014 року по 21.02.2015 року працював монтажником по монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним металоконструкцій 5 розряду СТ «Алмазтехмонтаж» АК «Алроса».
З трудової книжки серії НОМЕР_4 , судом встановлено, що позивач у період:
- з 24.02.2015 року по 07.05.2015 року працював монтажником по монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним металоконструкцій 5 розряду СТ «Алмазтехмонтаж» АК «Алроса»;
- з 20.06.2015 року по 26.05.2016 року працював монтажником по монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним металоконструкцій 5 розряду СТ «Алмазтехмонтаж» АК «Алроса»;
- з 01.07.2016 року по 15.12.2016 року працював монтажником по монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним металоконструкцій 5 розряду СТ «Алмазтехмонтаж» АК «Алроса»;
- з 18.05.2018 року по 08.02.2019 року працював монтажником по монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним металоконструкцій 5 розряду СТ «Алмазтехмонтаж» АК «Алроса».
Щодо вказаних періодів роботи позивача на АК «Алроса» відповідачем у відзиві зазначено, що від роботодавця АК «Алроса» відомості стосовно розміру нарахованої та фактичної отриманої заробітної плати (доходу) позивачем за спірний період та акт зустрічної перевірки з Пенсійного фонду Російської Федерації на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не надходили.
У матеріалах пенсійної справи наявна довідка про стаж від 07.03.2018 року №А02-1420-38-12/190-Кс з підприємства АК «Алроса», в якій зазначено, що позивач у період з 03.03.2004 року по 15.12.2016 року працював по вахтовому методу монтажником з монтажу технологічного обладнання та пов`язаних з ним конструкцій в районі Крайньої Півночі в Спеціалізованому тресті «Алмазтехмонтаж».
За даними індивідуальних відомостей про застраховану особу, які наявні в матеріалах пенсійної справи (форма ОК-5), інформація про сплату страхових внесків за період роботи позивача з 03.03.2004 року на підприємстві АК «Алроса» відсутня, оскільки позивач у цей період працював на території Російської Федерації та перебував на обліку у Федеральній податковій службі №1 по Республіці Саха (Якутія) та у Пенсійному фонді Російської Федерації.
Суд зазначає, що статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 (далі - Угода від 13 березня 1992 року) закріплено принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
При цьому, метою Угоди від 13 березня 1992 року є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань "відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди". Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.
Статтею 5 Угоди від 13 березня 1992 року встановлено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держав-учасниць угоди.
Згідно з частинами другою та третьою статті 6 цієї Угоди для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди. Обчислення пенсій провадиться із заробітку за періоди роботи, які зараховуються у трудовий стаж.
Згідно зі статтею 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.
Зловживанням з боку пенсіонера в розумінні частини першої статті 103 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є, зокрема, подання ним документів з явно неправильними відомостями.
Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що право особи на призначення пенсії за віком має бути підтверджене як пенсіонером (особистими документами), так і підприємством, на якому особа працювала. Також і відповідальність за надання недостовірних пенсійних документів покладена на підприємство (організацію) та пенсіонера.
Суд зазначає, що витребування та перевірка первинних документів є також правом пенсійного органу. Тобто перекладання обов`язку доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним. Відсутність можливості пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці відомостей не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.
За таких обставин, неврахування при обчисленні пенсії ОСОБА_1 всіх сум заробітної плати у відповідності до довідки про стаж від 07.03.2018 року №А02-1420-38-12/190-Кс з підприємства АК «Алроса» є протиправним та таким, що не ґрунтується на вимогах закону.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Щодо позовних вимог в частині здійснення перерахунку пенсії позивачеві, починаючи з дати її призначення, а саме з 11.08.2017 року, суд зазначає, що строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала у зв`язку з непроведенням перерахунку пенсії з вини відповідного суб`єкта владних повноважень, немає.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 164/1904/14-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17, у постановах Верховного Суду, зокрема, від 24 квітня 2018 року у справі № 646/6250/17, від 30 жовтня 2018 року у справі №493/1867/17, від 22 січня 2019 року у справі № 201/9987/17 (2-а/201/304/2017).
Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд вважає, що відповідач не довів правомірності своїх дій, натомість позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд робить висновок, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем сплачено судовий збір за подання позову до суду у розмірі 908 грн., що підтверджується квитанцією, наявною у матеріалах справи.
Отже, оскільки позовну заяву задоволено, сплачений позивачем судовий збір у сумі 908 грн. підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 139, 242-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо неврахування при обчисленні пенсії ОСОБА_1 сум заробітної плати за період роботи в Публічному акціонерному товаристві Акціонерна компанія "АЛРОСА" з 03.03.2004 року по 15.12.2016 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з дати призначення пенсії - 11.08.2017 року, врахувавши при її обчисленні всі суми заробітної плати за період роботи в Публічному акціонерному товаристві Акціонерна компанія "АЛРОСА" з 03.03.2004 року по 15.12.2016 року, з урахуванням раніше проведених виплат.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський