Справа № 360/3442/21
Суддя: К.Є. Петросян
Дата ухвалення: 2021-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

24 вересня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3442/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Петросян К.Є., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

05 липня 2021 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області, в якій позивач просив:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області, яка полягає у не внесенні змін до наказу № 81 о/с від 10.02.2021 "По особовому складу" про звільнення ОСОБА_1 щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, компенсації за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та компенсації за 20 діб основної відпустки за 2020 рік;

зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області внести зміни до наказу № 81 о/с від 10.02.2021 "По особовому складу" про звільнення ОСОБА_1 включивши до змісту наказу № 81 о/с від 10.02.2021 "По особовому складу" положення, які стосуються виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, компенсації за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та компенсації за 20 діб основної відпустки за 2020 рік та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та за 20 діб основної відпустки за 2020 рік.

Ухвалою суду від 23.09.2021 залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області в частині позовних вимог про:

визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Луганській області, яка полягає у не внесенні змін до наказу № 81 о/с від 10.02.2021 "По особовому складу" про звільнення ОСОБА_1 щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, компенсації за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та компенсації за 20 діб основної відпустки за 2020 рік;

зобов`язання Головне управління Національної поліції в Луганській області внести зміни до наказу № 81 о/с від 10.02.2021 "По особовому складу" про звільнення ОСОБА_1 включивши до змісту наказу № 81 о/с від 10.02.2021 "По особовому складу" положення, які стосуються виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, компенсації за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та компенсації за 20 діб основної відпустки за 2020 рік.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом Головного управління національної поліції в Луганській області від 10.02.2021 «По особовому складу» № 81 о/с підполковника поліції ОСОБА_1 (0120510), заступника начальника Попаснянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області, звільнено за п. 4 ч. 1 ст. 77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), з 26.02.2021, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 18 років 10 місяців 10 днів, у пільговому обчисленні (без урахування календарної вислуги): 17 років 07 місяців 05 днів, загальний трудовий стаж: 27 років 11 місяців 08 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати складає 18 років, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 04 діб, встановивши відсоток премії за лютий 2021 року 41, 83 %.

У зв`язку з тим, що відповідач не сплатив під час звільнення ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, грошову компенсацію за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та грошову компенсацію за 20 діб основної відпустки за 2020 рік, позивач 18.03.2021 звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за вищевказані періоди.

Листом від 08.04.2021 № 595/111/22-2021 відповідач повідомив про відсутність підстав для нарахування та виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та 20 діб основної відпустки за 2020 рік, оскільки в наказі ГУНП в Луганській області від 10.02.2021 № 81 о/с не зазначена кількість днів для компенсації відпустки.

Згідно довідки від 18.03.2021 № 8070/111/56-2021, виданої Головним управлінням Національної поліції в Луганській області, станом на 31.12.2020 відповідно до вислуги років залишок щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік становить - 20 діб, залишок додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік становить - 13 діб. Зокрема, у зазначеній довідці відповідач підтвердив обставини не надання ОСОБА_1 з 07.11.2015 по 26.02.2021 додаткової відпустки зі збереженням грошового забезпечення (заробітної плати) як учаснику бойових дій, передбаченої ч. 2 ст. 92 Закону України «Про Національну поліцію» та ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», тривалістю 14 календарних днів на рік.

Тобто, на думку позивача, відповідач допустив бездіяльність не нарахувавши та не виплативши позивачу під час звільнення 10.02.2021 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та 20 діб основної відпустки за 2020 рік.

Ухвалою суду від 08.07.2021 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,- залишено без руху.

Ухвалою судді від 02.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Визначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Головне управління Національної поліції в Луганській області позовних вимог не визнало, про що 17.08.2021 надало відзив на позовну заяву (а.с.32-40), у якому заперечує проти позовних вимог з огляду на наступне.

Надання такого виду відпустки як «додаткова відпустка із збереженням заробітної плати» учаснику бойових дій передбачена: Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ (п. 12 ч. 1 ст. 12); Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (ст. 16-2); Кодексом Законів про працю України (ст. 77-2).

З урахуванням правил законодавчої техніки вбачається, що зазначений вид відпустки («додаткова відпустка із збереженням заробітної плати» учаснику бойових дій) «не є щорічною відпусткою, з огляду на розміщення вказаної норми в окремій статті КЗпП України (а саме в ст. 77-2 КЗпП України), у той час як види щорічних додаткових відпусток (з відкритим переліком) розміщено у ст. 76 КЗпП України, що виключає можливість розгляду «додаткової відпустки із збереженням заробітної плати» учаснику бойових дій як одного з видів відпустки, про які йдеться у п. 3 ч. 1 ст. 76 КЗпП України; а також з огляду на розміщення норми, яка регламентує надання зазначеної відпустки (ст. 16-2 «Додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності») у Законі України «Про відпустки» у розділі III вказаного Закону «Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням. Творча відпустка. Відпустка для підготовки та участі в змаганнях. Додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності» (у свою чергу тривалість, умови та порядок надання щорічних (основних та додаткових) відпусток регламентовано у розділі II «Щорічні відпустки» вказаного Закону).

Відповідно до ч.1 ст.25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку, зокрема: матері або батьку, який виховує дітей без матері (в тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), що має двох і більше дітей віком до 15 років або дитину з інвалідністю, - тривалістю до 14 календарних днів щорічно (п. 1); учасникам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», - тривалістю до 14 календарних днів щорічно (п. 4); особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною, - тривалістю до 21 календарного дня щорічно (п. 5); пенсіонерам за віком та особам з інвалідністю III групи - тривалістю до 30 календарних днів щорічно (п. 6); особам з інвалідністю І та II груп - тривалістю до 60 календарних днів щорічно (п. 7); ветеранам праці - тривалістю до 14 календарних днів щорічно (п. 15).

У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Отже, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, яка надається відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ, законодавством не передбачена.

Положення Закону України від 22.10.1993 № 3551- ХІІ визначають лише те, що учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них надаються пільги, а саме використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік (п. 12 ч. 1 ст. 12). Але в ньому відсутні норми, які б визначали виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Також, відповідач звернув увагу суду, що позивач з рапортами про надання йому додаткової відпустки, у період часу за 2015-2021 роки зі збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій не звертався.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

У даному випадку, належність до виплати позивачу, компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період часу 2015-2021 роки в наказі ГУНП в Луганській області від 10.02.2021 № 81 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції не визначена.

Позивач у встановленому порядку наказ ГУНП в Луганській області від 10.02.2021 № 81 о/с, який є актом індивідуальної дії, та на підставі якого фінансовим підрозділом ГУНП в Луганській області проводиться виплата коштів, не оскаржив, а тому, на думку відповідача, позовні вимоги позивача є передчасними та такими, що суперечить законодавчо закріпленій процедурі проведення таких виплат, що узгоджується з приписами пункту 8 розділу III Порядку № 260 від 06.04.2016.

Відповідач звернув увагу суду на правовий висновок Верховного Суду по справі № 808/2122/18 від 31.03.2020, де суд зокрема зазначає (п.п. 15-23) про те, що Закон України «Про Національну поліцію» є спеціальним законом по відношенню до поліцейських, а тому саме останній застосовується при компенсації відпусток, а також і те, що сума грошової компенсації за невикористану відпустку зазначається в наказі про звільнення.

Щодо грошової компенсації залишку щорічної оплачуваної відпустки за 2020 рік у кількості 20 діб та залишок додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік у кількості 13 діб відповідач зазначив, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки як підставу для їх задоволення позивач посилається на норми загального трудового законодавства та Закон України «Про відпустки», а не спеціального. У спірних правовідносинах застосуванню підлягають норми спеціального законодавства.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду від 07.08.2019 у справі № 820/5122/17 за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (п. 41 Постанови).

Статтями 92, 93 Закону України «Про Національну поліцію» регламентовано порядок надання відпусток поліцейським, згідно з якими поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

У відповідності до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС від 06.04.2016 № 260, відповідно до якого за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Позивача звільнено з 26.02.2021 наказом ГУНП в Луганській області від 10.02.2021 № 81 о/с. В наказі від 10.02.2021 № 81 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції зазначається, «...з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 4 доби ...».

Таким чином, грошова компенсація за невикористану в році звільнення відпустку позивачу була виплачена згідно з положеннями чинного законодавства України.

З урахуванням вищевикладеного відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-77,90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями паспорту громадянина України, картки платника податків (а.с.4-7).

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_2 від 30.06.2015 (а.с.8,14).

Відповідно до довідки відповідача від 18.03.2021 № 8070/111/56-2021 ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України з 07.11.2015 по 26.02.2021 на посадах середнього складу поліції, що також підтверджується довідкою від 06.08.2021 (а.с.12,13,44).

Наказом Головного управління національної поліції в Луганській області від 10.02.2021 «По особовому складу» № 81 о/с підполковника поліції ОСОБА_1 (0120510), заступника начальника Попаснянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області, звільнено за п. 4 ч. 1 ст. 77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), з 26.02.2021, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 18 років 10 місяців 10 днів, у пільговому обчисленні (без урахування календарної вислуги): 17 років 07 місяців 05 днів, загальний трудовий стаж: 27 років 11 місяців 08 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати складає 18 років, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 04 діб, встановивши відсоток премії за лютий 2021 року 41, 83 % (а.с.11,45).

18.03.2021 позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, грошову компенсацію за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та грошову компенсацію за 20 діб основної відпустки за 2020 рік (а.с.9,42).

Листом від 08.04.2021 № 595/111/22-2021 відповідач повідомив про відсутність підстав для нарахування та виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та 20 діб основної відпустки за 2020 рік, оскільки в наказі ГУНП в Луганській області від 10.02.2021 № 81 о/с не зазначена кількість днів для компенсації відпустки (а.с.10,43).

Згідно з довідкою від 18.03.2021 № 8070/111/56-2021, видано. Головним управлінням Національної поліції в Луганській області, станом на 31.12.2020 відповідно до вислуги років залишок щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік становить - 20 діб, залишок додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік становить - 13 діб. У період з 07.11.2015 по 26.02.2021 позивачу додаткова відпустка зі збереженням грошового забезпечення (заробітної плати) як учаснику бойових дій, передбаченої ч. 2 ст. 92 Закону України «Про Національну поліцію» та ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», тривалістю 14 календарних днів на рік не надавалась, рапорти щодо її надання не надходили, що також підтверджено довідкою відповідача від 06.08.2021 №23218/111/56-2021 (а.с.12,13,46).

Згідно з довідкою Акціонерного товариства «Українська залізниця» філія «Центр будівництва та ремонту колії» структурний підрозділ «Попаснянська колійна машинна станція» від 08.09.2021 вбачається, що позивач з 11.03.2021 працює на вказаному підприємстві та станом на 08.09.2021 додатковою відпусткою учасника бойових дій не користувався (а.с.62-64).

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

До спірних правовідносин необхідно застосувати Закон України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР), Закон України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-ХІІ), Закон України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII).

Суд зазначає, що положеннями ст.43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР встановлено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з статтею 5 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно зі статтею 60 Закону № 580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Частиною першою статті 92 Закону № 580-VIII передбачено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки (частина друга статті 92 Закону № 580-VIII).

Відповідно до частин першої та другої статті 93 Закону № 580-VIII, яка регулює питання обчислення тривалості відпусток, тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

Згідно із частиною восьмою статті 93 Закону № 580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку.

Частиною одинадцятою статті 93 Закону № 580-VIII визначено, що за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Отже, законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. При цьому не передбачено позбавлення такої особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарному році.

Відповідно до частини десятої статті 93 Закону № 580-VIII за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

З огляду на вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Відтак, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Конституційним Судом України у рішенні від 07.05.2002 року №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) викладено висновок стосовно того, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - Кодекс законів про працю України.

Отже, з огляду на викладене, а також враховуючи відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» і Порядку №260, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування у даному випадку приписів Кодексу законів про працю України і Закону України «Про відпустки».

Таким чином, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» і ч.1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відтак, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 19.01.2021 по справі №160/10875/19.

Відповідно до абзацу сьомого пункту 8 розділу III Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799 (далі - Порядок № 260), за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення (абзац восьмий пункту 8 розділу III Порядку № 260).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

Відповідно до абзаців першого, третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку (абзац другий пункту 2 Порядку № 100).

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 жовтня 2018 року у справі № 806/829/17, від 24 жовтня 2018 року у справі № 806/277/16.

З огляду на неврегулювання положеннями Закону № 580-VIII та Порядку № 260, питання компенсації невідбутої частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України, Закону № 504/96-ВР, Порядку № 100.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 826/8185/18.

Також при розгляді вказаної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі № 360/4127/19, що у рамках спірних правовідносин пріоритетному застосуванню підлягають саме норми Закону № 3551-ХІІ, які не обмежують право особи-учасника бойових дій на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач має статус учасника бойових дій з 2015 року. Відповідно, починаючи з 2015 року позивач має право на додаткову відпустку як учасник бойових дій із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

З наданих до матеріалів справи довідок судом встановлено, що в 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роках додаткова відпустка як учаснику бойових дій позивачу не надавалась. Залишок невикористаної позивачем в минулих роках додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій становить 98 діб, додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік 13 діб, чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік 20 діб.

Надаючи оцінку доказам, наявним в матеріалах справи, суд керується вимогами ч.2 ст.77 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, судом встановлено, що позивач має право на отримання компенсації за невикористані ним додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки в загальній кількості 98 діб, а також додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік 13 діб, чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік 20 діб.

Однак, всупереч положень статті 24 Закону № 504/96-ВР та статті 83 КЗпП України, відповідач при звільненні позивача зі служби в поліції не нарахував та не сплатив останньому компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, як основної, так і додаткової.

Стосовно посилання відповідача про те, що позивач під час проходження служби в спірний період не звертався з відповідними рапортами щодо надання йому додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також на відсутність в наказі про звільнення відомостей про виплату позивачу компенсації за невикористані дні відпустки минулих періодів, суд зазначає, що такі обставини не позбавляють позивача права на отримання відповідної гарантованої трудовим законодавством компенсації, тому жодним чином не впливають на результат розгляду даної справи. Крім того, відповідач наділений повноваженнями на самостійне внесення змін до наказу про звільнення позивача щодо кількості діб невикористаної відпустки.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи на обставини справи, враховуючи, що настання для позивача негативних наслідків пов`язано із бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та за 20 діб основної відпустки за 2020 рік, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з урахуванням ч.2 ст.9 КАС України, шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та за 20 діб основної відпустки за 2020 рік та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та за 20 діб основної відпустки за 2020 рік.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вони не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений.

З огляду на викладене, на підставі статей 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Луганській області (, місце знаходження: 93406, Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова, 1) про зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, за невикористану додаткову відпустку у кількості 13 діб за 2020 рік, за невикористану щорічну чергову (основну) відпустку у кількості 20 діб за 2020 рік.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, за невикористану додаткову відпустку у кількості 13 діб за 2020 рік, за невикористану щорічну чергову (основну) відпустку у кількості 20 діб за 2020 рік.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.Є. Петросян