Справа № 420/11544/20
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2021-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бжассо Н.В.,

за участі секретаря судового засідання Музики І.О.,

за участі сторін:

позивача ОСОБА_1 (згідно довідки),

представника позивачів адвоката Лещенко А.В. (згідно ордерів),

представника відповідачів Височан Т.О. (згідно довіреностей),

розглянувши в відкритому судовому засіданні у м. Одесі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними рішень, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення № 340-20 від 07.08.2020 року, зобов`язання вчинити дії, визнання протиправними дій.

Ухвалою суду від 03.11.2020 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 10.12.2020 року відкрито провадження у справі № 420/13690/20 за позовом громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №364-20 від 31.08.2020 року та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28.01.2021 року об`єднано адміністративні справи № 420/11544/20 та № 420/13690/20 в одне провадження для спільного розгляду та вирішення по суті. Присвоєно об`єднаній в одне провадження справі номер 420/11544/20. Призначено підготовче засідання по справі на 11.02.2021 року.

Відповідно до заяви про зменшення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять суд:

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 364-20 від 31.08.2020 року про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

Зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 340-20 від 07.08.2020 року про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

Зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 переслідуються в Російській Федерації через релігійні та політичні переконання, а також, членство в організації «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі», яка визнана терористичною організацією та забороненою у РФ. За фактом членства у вказаній організації щодо подружжя ОСОБА_3 та їх єдиновірців було порушено кримінальну справу за участь в терористичній організації та пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 205-5 КК РФ. Маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через релігійні та політичні переконання, подружжя ОСОБА_3 змушені були покинути Російську Федерацію.

26.11.2020 року від представника Державної міграційної служби України та Головного управління ДМС України в Одеській області надійшов відзив на адміністративний позов та належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи громадянина Російської Федерації ОСОБА_2

31.12.2020 року від представника Державної міграційної служби України та Головного управління ДМС України в Одеській області надійшов відзив на адміністративний позов та належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 .

Згідно з відзивами на позов, відповідачі не визнають позовні вимоги та зазначають, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивачі не мають обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачам додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Представник відповідача, також, вказує, що позивачі виїхали з Російської Федерації та в`їхали на територію України нелегально, тоді як їхня донька, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їхала на територію України легально з бабусею, що свідчить про можливість позивачів звернутись до державних органів РФ для отримання довіреності на вивезення дитини.

Ухвалою суду від 24.02.2021 року, яка занесена до протоколу підготовчого засідання, суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 17.03.2021 року.

Ухвалою суду від 02.04.2021 року провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 11.05.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, суд поновив провадження у справі.

Ухвалою суду від 02.07.2021 року провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 15.09.2021 року суд поновив провадження у справі.

Позивачка та представник позивачів під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Під час судового засідання з розгляду справи по суті, представник позивачів зазначив, що позивачі звертаються до суду і в інтересах своїх неповнолітніх дітей з вимогами до ДМС України про зобов`язання визнати дітей біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, проте, оскільки до закінчення підготовчого засідання представник позивачів не надавав суду відповідної заяви, вказану заяву суд до уваги не прийняв та залишив без задоволення.

Представник відповідачів заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Суд вислухав представників сторін, допитав у якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінив надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою Російської Федерації, уродженкою м. Челябінська, РФ, місце постійного проживання: АДРЕСА_1 , за національністю росіянка, за віросповіданням мусульманка, канонів релігії дотримується повністю. Рідна мова російська. За сімейним станом - заміжня за гр. РФ ОСОБА_2 . Позивачка має середню спеціальну освіту, яку здобула у середній школі м. Челябінська РФ протягом 1989-1998 років та у професійному технічному училищі протягом 1998-2001 років за спеціальністю повар-кондитер. На Батьківщині позивач працювала касиром в магазині « 5» в м. Альмєтьєвськ РФ протягом 2008-2011 років та адміністратором в ресторані ОО «Рєвьєра» в м. Альмєтьєвськ. На території України позивач не працює, невійськовозобов`язана.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є громадянином Російської Федерації, уродженцем м. Альмєтьєвськ, РФ, за національністю росіянин, за етнічною належністю татарин, за віросповіданням мусульманин, канонів релігії дотримується повністю. Рідна мова татарська, вільно володіє російською мовою. За сімейним станом - одружений на гр. РФ ОСОБА_1 . Позивач має середню спеціальну освіту, яку здобув у загальноосвітній школі №18 м. Альмєтьєвська протягом 1996-2003 років, в послідуючому навчався в ліцеях №3, №65 м. Альмєтьєвська, за спеціальністю електромонтер. На батьківщині позивач офіційно працював на заводі, на посаді стажера-електромонтера протягом 2008 року, починаючи з 2009 року позивач працював стрілком-контролером у організації «Тат-Нефть», НГДУ «Алемєтьєв-Нефть» протягом 2009-2011 років. Інколи підробляв в охороні, а починаючи з 2013 року і до виїзду з країни громадянської належності у 2016 році позивач працював масажистом. На території України позивач не працює, невійськовозобов`язаний.

15 липня 2016 року позивачі автомобілем виїхали з Російської Федерації в напрямку до України, змінивши чотири автомобілі. На територію України потрапили 21.07.2016 року нелегально. Донька позивачів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прибула до України 28 серпня 2016 року у супроводі бабусі ОСОБА_7 легально, використовуючи паспортні документи громадян РФ.

Суд встановив, що на території Російської Федерації, починаючи з 2013 року ОСОБА_1 є членом партії «Хізб ут-Тахрір», в якій займалася проведенням закликів до ісламу, закликів до встановлення так названої «ісламської держави», отриманням та поширенням знань про іслам, організацією та проведенням зборів членів партії (хала катів).

22.03.2016 року стосовно позивачки порушена кримінальна справа за звинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205.5 Кримінального кодексу Російської Федерації. 24.03.2016 року позивача було затримано та направлено до відділку ФСБ, де з нею було проведено допит. Одночасно, на підставі постанови міського суду у м. Набережні Челни від 22.03.2016 року №1529882, 24.03.2016 року проведено обшук у житловому приміщенні, де проживала позивач. Відповідно до постанови міського суду у м. Альмєтьєвськ Республіки Татарстан від 25.03.2016 року у справі №3/1-30/2016 позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, на неї було вдягнено електронний браслет, що мав контролювати її переміщення. Відповідно до умов домашнього арешту, позивач не мала права виходити за межі житлового приміщення за адресою її постійного проживання, однак 15.07.2016 року позивач за допомогою свого чоловіка звільнилася від зазначеного пристрою та разом зі своїм чоловіком за допомогою посередників виїхала до України.

ОСОБА_2 , починаючи з 2016 року, є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір», з 2011 року почав відвідувати збори даної партії, де отримував відповідне звання, після займався вивченням та подальшим поширенням Ісламу в розумінні представників партії «Хізб ут-Тахрір», організацією релігійних свят. Позивач ніколи не притягався на Батьківщині до кримінальної або адміністративної відповідальності.

Щодо причин виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 зазначає кримінальні переслідування через її належність у забороненій на території Російської Федерації партії «Хізб ут-Тахрір». Позивач зазначає, що вона не може добровільно повернутися до Російської Федерації через можливість тривалого ув`язнення на Батьківщині та можливе притягнення до кримінальної відповідальності, у зв`язку із членством у партії « ІНФОРМАЦІЯ_4 ».

ОСОБА_2 , щодо причин виїзду з країни громадянської належності, зазначає переслідування його дружини правоохоронними структурами, проти якої була порушена кримінальна справа на Батьківщині через її участь у забороненій на території Російської Федерації партії «Хізб ут-Тахрір». Позивач зазначає, що він не може добровільно повернутись до Російської Федерації через вірогідність свого ув`язнення, що може наступити через організацію втечі своєї дружини з-під домашнього арешту та можливе притягнення до кримінальної відповідальності у зв`язку із власним членством у партії « ІНФОРМАЦІЯ_4 ».

Суд встановив, що ОСОБА_1 22 серпня 2016 року звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою-анкетою №170 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, ОСОБА_2 22 серпня 2016 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою-анкетою №169 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Рішенням Державної міграційної служби України №392-17 від 13 жовтня 2017 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1, п.13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні.

Рішенням Державної міграційної служби України №394-17 від 13 жовтня 2017 року ОСОБА_2 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1, п.13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні.

Відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.05.2018 року у справі № 815/5587/17, позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 392-17 від 13.10.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 392-17 від 13.10.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_2 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 394-17 від 13.10.2017 року, зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 394-17 від 13.10.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено

Зазначене рішення суду набрало законної сили згідно з Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року.

13.12.2018 року ДМС України прийнято рішення № 55-18 про повторний розгляд заяв позивачів про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

02.07.2020 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову складено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту».

31.08.2020 року ДМС України прийнято рішення № 364-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 .

02.07.2020 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову складено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту».

07.08.2020 року ДМС України прийнято рішення № 340-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 .

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (надалі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною 2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Положеннями абзаців 4-7 підпункту «е» пункту 5.1 розділу V Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 (далі Правила № 649), передбачено, що оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:

всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;

відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди;

особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

При цьому, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Звертаючись із заявами про надання статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, позивачі посилались на наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань через свої релігійні та політичні переконання.

Так, суд встановив, що території Російської Федерації, починаючи з 2013 року ОСОБА_1 є членом партії «Хізб ут-Тахрір», в якій займалася проведенням закликів до ісламу, закликів до встановлення так названої «ісламської держави», отриманням та поширенням знань про іслам, організацією та проведенням зборів членів партії (хала катів). 22.03.2016 року стосовно позивачки порушена кримінальна справа за звинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205.5 Кримінального кодексу Російської Федерації. 24.03.2016 року позивача було затримано та направлено до відділку ФСБ, де з нею було проведено допит. Одночасно, на підставі постанови міського суду у м. Набережні Челни від 22.03.2016 року №1529882, 24.03.2016 року проведено обшук у житловому приміщенні, де проживала позивач. Відповідно до постанови міського суду у м. Альмєтьєвськ Республіки Татарстан від 25.03.2016 року у справі №3/1-30/2016 позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, на неї було вдягнено електронний браслет, що мав контролювати її переміщення. Відповідно до умов домашнього арешту, позивач не мала права виходити за межі житлового приміщення за адресою її постійного проживання, однак 15.07.2016 року позивач за допомогою свого чоловіка звільнилася від зазначеного пристрою та разом зі своїм чоловіком за допомогою посередників виїхала до України.

Таким чином, причиною виїзду з країни громадянської належності та звернення за отриманням статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник називала кримінальні переслідування через свою належність до партії «Хізб ут-Тахрір». Також, заявник зазначила, що у разі добровільного повернення до Російської Федерації наявна можливість тривалого ув`язнення на батьківщині.

В свою чергу, ОСОБА_2 зазначив, що на території Російської Федерації, він, також, є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір», за межі країни громадянської належності виїхав разом зі своєю дружиною, проти якої була порушена кримінальна справа на батьківщині. Заявник зазначив, що не може наразі добровільно повернутись до Російської Федерації через можливість свого ув`язнення за організацію втечі своєї дружини з-під домашнього арешту та можливе притягнення до кримінальної відповідальності, у зв`язку із членством у партії «Хізб ут-Тахрір».

Суд зазначає, що територіальним підрозділом ДМС підтверджено, що інформація, повідомлена заявниками стосовно основних засад організації діяльності організації "Хізб ут-Тахрар" в країні громадянської належності, мета та порядок такої діяльності, в цілому, підтверджується наявною інформацією про країну походження. Також підтверджено заборону стосовно діяльності вказаної структури на території Російської Федерації.

У листопаді 2013 року вступив в силу Федеральний Закон від №302-Ф3 від 02.11.2013р. "Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації", який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст. 205-5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ст. 205-5 ч.1) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ст. 205-5 ч. 2) - позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

У травні 2014 вступив в силу Федеральний Закон №130-Ф3 від 05.05.2014 року "Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації", який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за ст.205-5 ч.1 КК, яка згідно нової редакції може включати довічне ув`язнення.

Також, посилена відповідальність за ст.282-2 і ст.205-1 КК, які застосовувалися раніше у справах про "ХТІ". Тим самим, законом до осіб, які вчинили злочин за ст.205-5 КК і деяким іншим, не застосовуються строки давності і не може бути назначено покарання нижче нижнього покарання, передбаченого вказаними статтями.

Суд зазначає, що в матеріалах справи наявні докази щодо наявності кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 .

Проте, відповідач дійшов висновку, що кримінальне переслідування заявниці не містять ознак переслідування, визначених міжнародними угодами та п. 1 та п. 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

Суд зазначає, що кримінальна справа відносно позивачки була порушена саме у зв`язку із її участю в діяльності організації Хізб ут-Тахрір, яка є ісламською партією, методом діяльності якої є просвіта із закликом до мусульман повернутись до ісламського засобу життя, завданням якої, як декларує вказана організація, є виховання моральних та ідейних, з точки зору Ісламу, людей.

Побоювання ОСОБА_2 повертатись до країни походження також пов`язано з можливим кримінальним переслідування у зв`язку із участю організації Хізб ут-Тахрір та через свої релігійні переконання.

Водночас, Державною міграційною службою України під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано факт відсутності заборони діяльності релігійної організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі в Україні.

У своєму рішенні від 21.08.2019 року у справі 813/1589/17 Верховний Суд зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_4 та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, Аль-Каїді та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі до терористичної та/або екстремістської.

Також зазначив, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 на території України.

Таким чином, побоювання позивачів стати жертвами переслідувань за ознаками, зокрема, релігійних переконань, є обґрунтованими, а у матеріалах справи наявні докази того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи містяться докази загрози безпеці та свободі позивачів в країні походження через побоювання кримінального переслідування та засудження за діяльність в релігійній організації, яка за законодавством України не вважається терористичною.

Свідок ОСОБА_5 повідомив суду, що є представником інформаційного офісу Хізб ут-Тахрір в Україні, і це не політична організація, а релігійна громада. Діяльність Хізб ут-Тахрір місіонерська, мета - просвітлення мусульман у релігії, методи не насильницькі спрямовані на спростування негативних поглядів щодо мусульманства, це загальновідомий факт. На території України працюють більш ніж 25 років. Фігурантами кримінальної справи у РФ стали чотири жінки, у тому числі і позивачка. Всі чотири жінки виїхали до України, три з них отримали додатковий захист в м. Одесі та м.Львові.

Свідок ОСОБА_4 зазначила суду, що разом з позивачкою переслідувалася в РФ за належність до релігійної громади Хізб ут-Тахрір, були заарештовані, від слідчих отримували погрози та знаходилися під домашнім арештом. Разом з позивачкою нелегально приїхала до України та за рішенням суду свідок вже отримала статус особи, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням викладеного, суд робить висновок про наявність підстав для визнання протиправними та скасування рішень ДМС України № 364-20 від 31.08.2020 року про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та № 340-20 від 07.08.2020 року про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо зобов`язання відповідача визнати позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд зазначає, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, без порушень принципу розподілу влади.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Відповідно до пункту 25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи, що суд зробив висновок про наявність у позивачів обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань у випадку повернення до країни громадянського походження, наявні підстави для зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищевикладеного, суд робить висновок, що адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 належить до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 94, 173-183, 192-228, 243, 245, 246, 250, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними рішень, зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 364-20 від 31.08.2020 року про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 340-20 від 07.08.2020 року про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач ОСОБА_1 ((довідка про звернення за захистом в Україні № 011422, адреса: АДРЕСА_2 ).

Позивач ОСОБА_2 (довідка про звернення за захистом в Україні № 011406, адреса: АДРЕСА_2 ).

Відповідач Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, адреса: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014).

Відповідач Державна міграційна служба України (01048, м. Київ, вул. Богомольця, 10, )

Повний текст рішення складений та підписаний судом 24 вересня 2021 року.

Суддя Н.В. Бжассо