Справа № 640/10883/21
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2021-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

23 вересня 2021 року 640/10883/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Барчук Д. І.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Шумар В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправними та скасування рішень,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати з моменту прийняття Рішення Апарату Верховної Ради України від 13 квітня 2021 року про реєстрацію в Апараті Верховної Ради України під номером 5369 від 13.04.2021 законопроекту "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду м. Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду";

- визнати протиправним та скасувати з моменту прийняття Рішення Апарату Верховної Ради України від 13 квітня 2021 року про реєстрацію в Апараті Верховної Ради України під номером 5370 від 13.04.2021 законопроекту "Про внесення зміни до розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.04.2021 адміністративну справу № 640/10883/21 за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправними та скасування рішень передано до Шостого апеляційного адміністративного суду для визначення підсудності.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2021 визначено територіальну підсудність адміністративної справи № 640/10883/21 за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправними та скасування рішень - Київському окружному адміністративному суду.

24.05.2021 матеріали адміністративної справи №640/10883/21 надійшли на адресу Київського окружного адміністративного суду та внаслідок автоматизованого розподілу 25.05.2021 були передані для розгляду судді Василенко Г.Ю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.06.2021 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

В судовому засіданні, до початку розгляду справи по суті, позивачем заявлено клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи Окружний адміністративний суд м. Києва.

Представник відповідача заявив клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи Президента України. Також представником відповідача заявлено клопотання про закриття провадження, з підстав того що зазначену справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства та в якості підтвердження своєї позиції послався на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.02 2020 року.

Позивач щодо закриття провадження заперечував, мотивуючи тим, що відповідно до ст. 8 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини має право на звернення до суду, встановленого законом. Зазначив, що відповідно до Рішення Конституційного суду України від 18.02.2020 року, Верховний Суд не є судом, встановленим законом, а отже з цих підстав керуватись позицією Великої Палати Верховного Суду не є правильним. Крім того, позивач зазначив що його право звернення до суду та на справедливий і публічний розгляд справи є публічним правом, яке підлягає захисту саме на підставі Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши клопотання сторін, розглянувши матеріали справи при вирішенні питання щодо закриття провадження у справі суд виходить з наступного

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із положенням статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 Кодексу адміністративного судочинства України, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Верховний суд України та Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях звертали увагу, на те що сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Так, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Матеріалами справи встановлено, що Апаратом Верховної Ради України 13.04.2021 зареєстровані законопроекти № 5369 "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду м. Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" та № 5370 "Про внесення змін до розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Вважаючи, що дані законопроекти подані та зареєстровані з порушеннями вимог Закону України "Про Регламент Верховної Ради України" (далі - Регламент ВРУ), позивач звернувся до суду про їх скасування.

За принципом поділу державної влади в Україні, закріпленим у статті 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах відповідно до законів України.

На підставі статті 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (далі також ВРУ).

Відповідно до частини п`ятої статті 83 Конституції України порядок роботи Верховної Ради України встановлюється Конституцією України та Регламентом ВРУ.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів.

Частиною другою статті 1 Регламенту ВРУ передбачено, що цей Регламент встановлює порядок підготовки і проведення сесій Верховної Ради, її засідань, формування державних органів, визначає законодавчу процедуру, процедуру розгляду інших питань, віднесених до її повноважень, та порядок здійснення контрольних функцій Верховної Ради.

Стадіями законодавчої процедури, що закріплені у Регламенті ВРУ є: вияв законодавчої ініціативи, реєстрація законопроекту, розгляд законопроекту, прийняття закону, його підписання і оприлюднення.

Згідно із статтею 93 Конституції України та статей 89, 90 Регламенту ВРУ право законодавчої ініціативи у ВРУ належить Президенту України, народним депутатам, Кабінету Міністрів України.

Відповідно до статті 7 Регламенту ВРУ організаційне, правове, наукове, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, матеріально-технічне та фінансове забезпечення діяльності ВРУ, її органів, народних депутатів, депутатських фракцій (депутатських груп) у ВРУ здійснює Апарат ВРУ.

Апарат ВРУ діє на основі Положення про Апарат Верховної Ради України, яке затверджується постановою ВРУ.

Пунктом 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови ВРУ від 25 серпня 2011 року № 769 (далі - Положення) передбачено, що Апарат ВРУ є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності ВРУ, її органів та народних депутатів України.

Відповідно до підпункту 2 пункту 7 Положення Апарат ВРУ у сфері організаційного забезпечення діяльності ВРУ реєструє законопроекти, внесені до ВРУ суб`єктами права законодавчої ініціативи, веде базу даних зареєстрованих законопроектів і контролює проходження законопроектів у комітетах та інших органах ВРУ.

На підставі частин першої та другої статті 92 Регламенту ВРУ законопроект, проект іншого акта, внесений до ВРУ, реєструється в Апараті ВРУ. Отже, діяльність Апарату ВРУ щодо реєстрації законопроекту є однією зі стадій законодавчої процедури.

Відповідно до норм ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду 05 лютого 2020 року у Постанові по справі № 826/6872/16 зазначила що дії Апарату ВРУ щодо реєстрації законопроекту або відмови у прийнятті законопроекту на реєстрацію не є управлінськими діями, а тому не підпадають під контроль суду адміністративної юрисдикції, що свідчить про помилковість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про те, що такий спір є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.

Поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» в цій справі слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, тому не зазначає, до юрисдикції якого суду належить вирішення цієї справи.

Суд звертає увагу, що не обмежує право позивача на звернення до суду з вимогами, які підсудні адміністративному суду. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. TheUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Так, суд вважає, що сам факт реєстрації оскаржуваних законопроектів не може тягнути за собою порушення прав позивача в розумінні норм Конвенції.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим (справа Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що даний спір не відноситься до компетенції адміністративних судів і не може бути розглянутий за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Щодо заявлених клопотань про залучення до участі у справі третіх осіб, то у зв`язку із закриттям провадження, суд не вбачає підстав для їх задоволення.

Керуючись статтями 238, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Закрити провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправними та скасування рішень.

2. Копію ухвали видати (надіслати) особам, які беруть участь у справі.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або у судовому засіданні у разі неявки учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

повний текст ухвали виготовлено та підписано 24.09.2021

Суддя Василенко Г.Ю.