Справа № 640/26677/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2021-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2021 року м. Київ № 640/26677/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП ПЕТРОЛУМ»

до Слобожанська митниця Держмитслужби

про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП ПЕТРОЛУМ» (надалі - позивач), адреса: 04112, місто Київ, вулиця Ризька, будинок 8-А до Слобожанської митниці Держмитслужби (надалі - відповідач), адреса: 61003, місто Харків, вулиця Короленка, будинок 16-Б, в якій позивач просить:

- визнати дії Слобожанської митниці Держмитслужби протиправними щодо утримання товарів товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП ПЕТРОЛУМ», вказаних у митній декларації № UA80700/2020/917640 та митній декларації № UA80700/2020/917641, працівниками Слобожанської митниці Держмитслужби на території ЗМК міжнародного автомобільного пункту пропуску «Гоптівка» (38-й км траси Харків-Белгород) у період з 26 вересня 2020 року до 01 жовтня 2020 року;

- зобов`язати Слобожанську митницю Держмитслужби здійснювати пропуск товарів товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП ПЕТРОЛУМ» через державний кордон України у найкоротший строк.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача, внаслідок протиправних дій суб`єкту владних повноважень щодо утримання товарів суб`єкту господарювання на митному пункті пропуску.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що митним органом було протиправно утримано вантажівки позивача на час більший передбачений законодавством на пункті митного контролю, оскільки на момент митного оформлення були відсутні обставини визначені частиною 2 статті 255 Митного кодексу України для перевищення часу виконання відповідних формальностей.

Обґрунтовуючи протиправність дій митного органу щодо утримання товару на митному пункту, позивач звертає увагу, що дійсно існує можливість правоохоронними органами направляти доручення митним органам, в подальшому митні органи повинні прийняти письмове вмотивоване рішення про проведення огляду (переогляду) товарів, однак у даному випадку під час такого утримання уповноваженим органом не було прийнято рішення про проведення огляду (переогляду) товарів, а транспортні засоби позивача утримувалися з 26 вересня 2020 року до 01 жовтня 2020 року без будь-якої законної підстави.

За твердженнями представника позивача, вищевикладене свідчить про те, що відповідачем було порушено процедуру зазначену у Митному кодексі України, а саме було порушено приписи статті 199 Митного кодексу України, в яких визначено граничний строк перебування транспортних засобів комерційного призначення у пунктах пропуску через державний кордон України, однак при цьому з системного тлумачення глави 28 Митного кодексу України, доходимо до висновку, що максимальний строк застосовується лише у разі необхідності, а у даному випадку не існувало законних підстав станом на 26 вересня 2020 року для утримання Слобожанською митницею Держмитслужби транспортних засобів позивача з 26 вересня 2020 року до 01 жовтня 2020 року на території ЗМК міжнародного автомобільного пункту пропуску «Гоптівка» (38-й км траси Харків-Белгород).

Керуючись вищевикладеними обставинами, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП ПЕТРОЛУМ» до Слобожанської митниці Держмитслужби про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Не погоджуючись з аргументами та доводами викладеними представником позивача у позовній заяві, представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що митний орган здійснюючи митний контроль діяв на підставі та в межах визначених чинним законодавством, а тому вимоги позивача щодо визнання дій уповноваженого органу щодо затримання транспортних засобів позивача є необґрунтованими та протиправними.

На обґрунтування своєї позиції представник відповідача зазначає, що з урахуванням положень статей 266 та 356 Митного кодексу України, проведення вказаних процедур потребує присутності уповноважених осіб декларанта та перевізника. Проте, проведення вищезазначених митних процедур не було здійснене внаслідок уникнення вказаними особами участі у зазначених процедурах.

Після закінчення визначеного частиною першою статті 199 Митного кодексу України граничного строку перебування товарів в пункті пропуску, 01 жовтня 2020 року о 00:57 та 01:01 транспортні засоби VOLVO (реєстраційний номер НОМЕР_1 / НОМЕР_2 та НОМЕР_3 /НОМЕР_5) були пропущені на митну територію України (з накладенням додаткових митних забезпечень (пломб) відповідно до статті 326 Митного кодексу України) та направлені у місце доставки за адресою: місто Харків, вулиця Клочківська, будинок 370 для подальшого здійснення митних формальностей відповідно до заявленого митного режиму.

З огляду на викладене, за твердженнями представника відповідача, митні процедури щодо вказаного вище товару в пункті пропуску «Гоптівка» виконувалися митницею в порядку та в межах строків, передбачених митним законодавством. Будь-які рішення щодо затримки транспортних засобів VOLVO (реєстраційний номер НОМЕР_1 / НОМЕР_2 та НОМЕР_3 /НОМЕР_5), якими переміщувався товар «розчинник», митницею не приймались.

На переконання представника відповідача, викладені вище обставини свідчать про відсутність порушень положень чинного законодавства з боку митниці.

Керуючись викладеними вище обставинами, представник відповідача просив суд відмовити у позивачу у задоволенні позовних вимог зазначених в адміністративному позові.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, між товариством з обмеженою відповідальністю «Топ Петролум» та товариством з обмеженою відповідальністю «Паливна компанія «Белнафта» було укладено контракт № 1301/2020 на поставку продукції, зазначеної в специфікації до даного контракту.

Згідно специфікації № 19 до контракту на поставку № 1301/2020 від 21 лютого 2020 року даною продукцією є розчинник ефірний.

Також між товариством з обмеженою відповідальністю «МТК «ТРЕЗО» та товариством з обмеженою відповідальністю «Топ Петролум» укладено Договір про надання послуг № 02/03-5 від 05 березня 2020 року предметом якого є перевезення вантажу.

Митне оформлення цього товару товариством з обмеженою відповідальністю «Топ Петролум» було здійснено за митною декларацією № UA80700/2020/917640, за даними якої одержувачем товару є товариство з обмеженою відповідальністю «Топ Петролум», також до митної декларації додається товаротранспортна накладна (CMR) № 10131010/140920/0055973, рахунок - фактура № 928 від 14 вересня 2020 року, паспорт якості № 928.

Здійснено митне оформлення за митною декларацією № UA80700/2020/917641, за даними якої одержувачем товару є товариство з обмеженою відповідальністю «Топ Петролум», також до митної декларації додається товаротранспортна накладна (CMR) № 10131010/140920/0055650, рахунок - фактура № 927 від 14 вересня 2020 року, паспорт якості № 927.

Надалі, 26 вересня 2020 року вантаж, який перевозили транспортні- засоби VOLVO н.з. НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , VOLVO н.з. НОМЕР_3 / НОМЕР_4 , товариства з обмеженою відповідальністю «Топ Петролум» було зупинено працівниками Слобожанської митниці Держмитслужби на території ЗМК міжнародного автомобільного пункту пропуску «Гоптівка» (38-й км траси Харків-Белгород).

В період з 26 вересня 2020 року по 30 вересня 2020 року включно, зазначені транспортні засоби утримувались працівниками Слобожанської митниці Держмитслужби на території ЗМК міжнародного автомобільного пункту пропуску «Гоптівка» (38-й км траси Харків-Белгород).

30 вересня 2020 року позивач на території ЗМК міжнародного автомобільного пункту пропуску «Гоптівка» (38-й км траси Харків-Белгород), був ознайомлений з Дорученням на проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів комерційного призначення, вихідний номер даного доручення № 70/14-11612, виданим заступником начальника Управління - начальник ГВ БКОЗ Управління СБ України в Харківській області, в якому зазначалося про необхідність забезпечення проведення ідентифікаційного повного огляду товарів (Розчинник спиртово-ефірний), відбір достатньої кількості зразків товару для проведення експертного дослідження на предмет встановлення його фактичного найменування, коду товару, що переміщується транспортними засобами комерційного призначення: д.н.з. НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , НОМЕР_3 / НОМЕР_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Топ Петролум».

Не погодившись з зазначеним дорученням начальника ГВ БКОЗ Управління СБ України в Харківській області, позивачем 30 вересня 2020 року було надано головному державному інспектору ЗМК міжнародного автомобільного пункту пропуску «Гоптівка», Баштенко О.М., відповідні заперечення про протиправність доручення № 70/14-11612.

Надалі, 01 жовтня 2020 року, о 00 годині 57 хвилин, уповноваженими особами митного органу були пропущені транспортні засоби VOLVO н.з. НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , VOLVO н.з. НОМЕР_3 / НОМЕР_4 , товариства з обмеженою відповідальністю «Топ Петролум» на митну територію України, при цьому, за твердженнями позивача, Слобожанською митницею Держмитслужби не було повідомлено позивача про підстави такої затримки транспорту на території ЗМК міжнародного автомобільного пункту пропуску «Гоптівка» (38-й км траси Харків-Белгород) понад 5 (п`яти) днів, та не надала відповідних рішень щодо зупинки завершення митного оформлення зазначеного товару.

Не погоджуючись з вказаними вище діями уповноважених осіб митного органу щодо утримання транспортних засобів позивача на пункті митного пропуску, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зокрема, згідно з підпунктами 23, 24 частини 1 статті 4 Митного кодексу України митне оформлення - виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення; митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.

Відповідно до приписів статті 248 МК України митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Засвідчення органом доходів і зборів прийняття товарів, транспортних засобів комерційного призначення та документів на них до митного оформлення здійснюється шляхом проставляння відбитків відповідних митних забезпечень (у тому числі за допомогою інформаційних технологій), інших відміток на митній декларації або документі, який відповідно до законодавства її замінює, а також на товарно-супровідних та товарно-транспортних документах у разі їх подання на паперовому носії.

Стаття 249 МК України передбачає, що декларанти або уповноважені ними особи можуть бути присутніми під час митного оформлення товарів, які пред`являються ними для такого оформлення.

Як встановлено частиною 1 статті 255 Митного кодексу України митне оформлення завершується протягом чотирьох робочих годин з моменту пред`явлення органу доходів і зборів товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що підлягають митному оформленню (якщо згідно з цим Кодексом товари, транспортні засоби комерційного призначення підлягають пред`явленню), подання митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та всіх необхідних документів і відомостей, передбачених статтями257, 335 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 318 Митного кодексу України митний контроль передбачає виконання мінімуму митних формальностей для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Згідно з статтею 320 Митного кодексу України форми та обсяги контролю, достатнього для забезпечення додержання законодавства з питань державної митної справи та міжнародних договорів України при митному оформленні, обираються митницями (митними постами) на підставі результатів застосування системи управління ризиками.

Статтею 336 Митного кодексу України визначено, що митний огляд (огляд та переогляд) товарів, транспортних засобів комерційного призначення є однією із форм митного контролю, який здійснюється безпосередньо посадовими особами органів доходів і зборів.

Отже, виходячи з викладених вище приписів норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що такі поняття, як митне оформлення і митний контроль - є різними правовими інститутами. Дії, що підлягають виконанню відповідними особами і митними органами в рамках митного оформлення товарів і в межах здійснення митного контролю не є тотожними, так як регулюються різними правовими нормами Митного кодексу України.

Виходячи з вказаних вище висновків, суд приходить до висновку про те, що строки визначені нормою статті 255 Митного кодексу України регулюють виключно відносини щодо митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, а не щодо проведення митного контролю.

Суд зауважує, що митний контроль не є частиною митного оформлення, а тому, не має бути завершений на протязі чотирьох робочих годин згідно з положеннями частини 1 статті 255 Митного кодексу України, зважаючи на те, що дані правові категорії - митний контроль та митне оформлення - відрізняються за своїм змістом та являють собою два різні процеси, які мають свої власні системні характеристики.

Виходячи з аналізу матеріалів даної справи, вбачається, що відповідачем як митним органом не проводилося митне оформлення спірного товару, уповноваженими особами митного органу проводився виключно огляд цих товарів та транспортних засобів, як однієї із форм митного контролю у пунктах пропуску через державний кордон України.

Так, як вже було зазначено вище, митне оформлення цього товару товариством з обмеженою відповідальністю «Топ Петролум» було здійснено за митною декларацією № UA80700/2020/917640, за даними якої одержувачем товару є товариство з обмеженою відповідальністю «Топ Петролум», також до митної декларації додається товаротранспортна накладна (CMR) № 10131010/140920/0055973, рахунок - фактура № 928 від 14 вересня 2020 року, паспорт якості № 928.

Таким чином, будь-які посилання позивача на приписи норми статті 255 Митного кодексу України є безпідставними, оскільки, як встановлено судом вище, в даному випадку, уповноваженими особами митного органу в даному випадку не проводилась процедура з митного оформлення, а проводились дії щодо митного контролю.

З урахуванням викладених обставин, суд вважає за необхідне звернути увагу, що в такому випадку, коли уповноваженими особами митного органу здійснюються дії щодо митного контролю, підлягає застосування строки визначені в приписах статті 199 Митного кодексу України.

Так, відповідно до частини 1 статті 199 Митного кодексу України, встановлено, що граничний строк перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у пунктах пропуску через державний кордон України не може перевищувати 30 днів, а для автомобільного транспорту - п`ять днів з моменту прибуття у пункт пропуску через державний кордон України для здійснення митних процедур.

В свою чергу, суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до пункту 59 частини 1 статті 4 Митного кодексу України визначено, що транспортні засоби комерційного призначення - будь-яке судно (у тому числі самохідні та несамохідні ліхтери та баржі, а також судна на підводних крилах), судно на повітряній подушці, повітряне судно, автотранспортний засіб (моторні транспортні засоби, причепи, напівпричепи) чи рухомий склад залізниці, що використовуються в міжнародних перевезеннях для платного транспортування осіб або для платного чи безоплатного промислового чи комерційного транспортування товарів разом з їхніми звичайними запасними частинами, приладдям та устаткуванням, а також мастилами та паливом, що містяться в їхніх звичайних баках упродовж їхнього транспортування разом із транспортними засобами комерційного призначення.

Як вже було зазначено вище, між товариством з обмеженою відповідальністю «Топ Петролум» та товариством з обмеженою відповідальністю «Паливна компанія «Белнафта» було укладено контракт № 1301/2020 на поставку продукції, зазначеної в специфікації до даного контракту.

На виконання умов вказаного контракту, позивачем зазначений у умовах вказаного вище контракту вантаж, перевозили транспортні засоби VOLVO н.з. НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , VOLVO н.з. НОМЕР_3 / НОМЕР_4 , які належать товариству з обмеженою відповідальністю «Топ Петролум».

Тобто, з урахуванням викладених обставин, можна прийти до висновку, що транспортні засоби, які використовувались позивачем для перевезення вантажу, можна віднести до транспортних засобів комерційного призначення.

Отже, в даному випадку, приписи частини 1 статті 199 Митного кодексу України, застосовується в частині визначення граничного строку перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у пунктах пропуску через державний кордон України не може перевищувати 30 днів, що свідчить про безпідставність посилань позивача, про необхідність застосування у такому разі строку утримання граничний строк перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у пунктах пропуску через державний кордон України п`ять днів.

Суд звертає увагу, що 26 вересня 2020 року вантаж, який перевозили транспортні- засоби VOLVO н.з. НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , VOLVO н.з. НОМЕР_3 / НОМЕР_4 , товариства з обмеженою відповідальністю «Топ Петролум» було зупинено працівниками Слобожанської митниці Держмитслужби на території ЗМК міжнародного автомобільного пункту пропуску «Гоптівка» (38-й км траси Харків-Белгород) та 01 жовтня 2020 року, о 00 годині 57 хвилин, уповноваженими особами митного органу були пропущені транспортні засоби VOLVO н.з. НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , VOLVO н.з. НОМЕР_3 / НОМЕР_4 , товариства з обмеженою відповідальністю «Топ Петролум» на митну територію України, тобто, в даному випадку транспортні засоби позивача з товаром утримувались на пункті митного контролю менше 30 днів, що дає підстави суду для висновку, про дотримання уповноваженими особами митного органу приписів вимог чинного митного законодавства.

Таким чином, з урахування викладених вище обставин у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дії Слобожанської митниці Держмитслужби щодо утримання товарів товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП ПЕТРОЛУМ», вказаних у митній декларації № UA80700/2020/917640 та митній декларації № UA80700/2020/917641, працівниками Слобожанської митниці Держмитслужби на території ЗМК міжнародного автомобільного пункту пропуску «Гоптівка» (38-й км траси Харків-Белгород) у період з 26 вересня 2020 року до 01 жовтня 2020 року.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Слобожанської митниці Держмитслужби здійснювати пропуск товарів товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП ПЕТРОЛУМ» через державний кордон України у найкоротший строк, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Пунктом 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити їх захист в тому числі шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владний повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відтак, виходячи з викладеного вище, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулась до суду з позовом.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 31 січня 2018 року по справі № 802/2678/15-а, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.... Однак, порушення вимог Закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Крім того, суд зауважує, що позовні вимоги позивача в даній частині не спрямовані на захист чи відновлення, порушених на думку позивача його прав та законних інтересів, способом відновлення яких він обрав саме зобов`язати митницю здійснювати пропуск товарів ТОВ «Топ Петролум» через державний кордон України у найкоротший строк.

На переконання суду, заявлена таким чином позовна вимога, спрямована на захист його прав у майбутньому, порушення яких на теперішній час ще не відбулося, водночас, завдання адміністративного суду полягає саме у захисту вже порушених права та інтересів юридичних осіб з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови2 визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно з підпунктами 4,5 частини 2 статті 544 Митного кодексу України до основних завдань митних органів, зокрема, відноситься здійснення митного контролю та виконання митних формальностей щодо товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, у тому числі на підставі електронних документів (електронне декларування), за допомогою технічних засобів контролю тощо; аналіз та управління ризиками з метою визначення форм та обсягів митного контролю.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 8 Митного кодексу України одним із принципів здійснення державної митної справи є принцип виключних повноважень митних органів України щодо здійснення державної митної справи.

Згідно зі статтею 318 Митного кодексу України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Митний контроль здійснюється виключно митними органами відповідно до цього Кодексу та інших законів України.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 320 Митного кодексу України, встановлено, що не допускається визначення форм та обсягів митного контролю іншими органами державної влади, а також участь їх посадових осіб у здійсненні митного контролю.

Таким чином, з урахуванням викладених вище приписів вбачається, що виключно митні органи під час митного контролю визначають чи забезпечено дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України та, в залежності від цього, або завершують митне оформлення, або відмовляють у здійсненні митного оформлення. При цьому, як уже зазначалося вище, у цей процес не мають права втручатися жодні інші органи чи установи.

Відповідно до пункту 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» резолютивна частина судового рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Одночасно з цим, суд не праві втручатись у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень, перебираючи на себе повноваження та функції уповноваженого органу, втручаючись при цьому у внутрішньо-організаційну специфіку роботи останнього. Отже, суд не вправі перебирати (вирішувати) на себе функції митниці до вчинення тих дій, які згідно із вказаним законодавством можуть здійснюватися за їх розсудом.

Суд зауважує, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя, відтак завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Таким чином, суд не наділений повноваженнями щодо прийняття рішення про можливість здійснення митного оформлення, оскільки у такому випадку відбуватиметься підміна відповідного органу доходів і зборів у цій сфері.

Таким чином, враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП ПЕТРОЛУМ» до Слобожанська митниця Держмитслужби про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова