Справа № 420/3315/21
Суддя: Цховребова М.Г.
Дата ухвалення: 2021-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3315/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 вересня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Цховребової М.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 90 від 22.01.2021 року про відмову у призначенні пенсії за вислугою років позивачу;

- зобов`язати відповідача з 15 січня 2021 року призначити та виплатити пенсію за вислугою років позивачу відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ.

Ухвалою суду від 10.03.2021 року: відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно зі змістом позовної заяви, позивач просить суд задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, із зазначенням таких фактичних обставин:

- рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 90 від 22.01.2021 року (далі Рішення від 22.01.2021 року) відмовлено ОСОБА_1 (далі позивач) в призначенні пенсії. Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню. 15.01.2021 року позивачем було подано до ГУ ПФУ в Одеській області заяву № 189 за призначенням пенсії з документами за переліком, зазначеним у розписці-повідомленні. 22.01.2021 року відповідачем видано рішення № 90 про відмову в призначенні пенсії із наступним вмотивуванням: «У відповідності до пункту 5 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 1058-IV (зі змінами 2148) документи про призначення пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення або відмову в призначенні пенсії. Розглянувши заяву № 189 від 15.01.2021 року щодо призначення пенсії за вислугу років та надані документи (паспорт, ідентифікаційний номер, трудова книжка, диплом, свідоцтво про укладення шлюбу) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідно до пункту 2-1 розділу ХV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV (зі змінами 2148) в призначенні пенсії відмовлено. Пунктом 2-1 розділу ХV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV (зі змінами 2148) та пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення № 1788 з урахуванням Рішення Конституційного суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019, право на призначення пенсії за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком посад, що затверджуються у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на: 1 квітня 2015 року не менше 25 років та після цієї дати: 1 січня 2016 року не менше 25 років 6 місяців. 11 жовтня 2017 року не менше 26 років 6 місяців. Ваш страховий стаж роботи складає 30 років 10 місяців, а спеціальний стаж станом на 11.10.2017 року 26 років 1 місяць»;

- з трудової книжки серії НОМЕР_1 від 15.08.1989 року вбачається, що ОСОБА_1 15.08.1989 року призначена на посаду вихователю до Болградської спецшколи-інтернат для глухих дітей; 12.09.1990 р. переведена на посаду вихователя до Болградської середньої школи № 4; 17.09.1991 року призначена вчителем навчальних класів середньої школи № 4; 01.09.1993 року переведена вихователем ГПД та вчителем болгарської мови цієї ж школи (Болградської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4); 01.09.1996 року переведена вчителем болгарської мови в Болградський учбово-виховний комплекс «Школа-ліцей» № 4; 17.09.2001 року звільнена з займаної посади у зв`язку з переходом до Болградської середньої школи № 2. 17.09.2001 року прийнята на посаду педагога-організатора та вчителя болгарської мови Болградської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2; 28.08.2002 року переведена на посаду вчителя навчальних класів з 30.08.2002 року; 31.08.2004 року звільнена з займаної посади з 31.08.2004 року у зв`язку із переведенням чоловіка на нове місце служби та зміною місця проживання. З 22.10.2004 року по 21.08.2005 рік перебувала на обліку в Приморському центрі зайнятості та отримувала виплату допомоги по безробіттю. 22.08.2005 року прийнята на посаду педагога-організатора тимчасово, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника Болградської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2; 01.09.2006 року переведена на посаду вчителя початкових класів цієї ж школи на постійній основі; 31.08.2016 року звільнена з займаної посади за власним бажанням; 07.12.2016 року призначена на посаду вчителя початкових класів тимчасово за строковим договором з 07.12.2016 року; 16.12.2016 року звільнена з займаної посади відповідно до ч. 2 ст. 36 КЗпП. Таким чином, враховуючи безперервні періоди роботи позивача спеціального стаж станом на 31.12.2016 року складає 26 років 1 місяць сім днів;

- пенсію за вислугу років згідно із нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначаються за умови наявності у особи станом на 11.10.2017 року визначеного Законом України «Про пенсійне забезпечення» страхового і спеціального стажу. Відповідно до п. е) ч. 1 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: Абзац перший пункту "е" статті 55 із змінами, внесеними згідно із Законом № 911-VIII від 24.12.2015 з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними віку в 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року. В той же час, 04.06.2019 року Конституційний Суд України рішенням № 2-р/2019 визнав такими, що не відповідають Конституції України, зокрема, положення ст.55 Закону України від 05.11.1991 № 1788 «Про пенсійне забезпечення» за змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213 та від 24.12.2015 №911 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»;

- згідно з п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом № 213 та Законом № 911 право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. Таким чином, особа, яка станом на момент звернення до Пенсійного органу має від 25 до 30 років спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, така особа має право на призначення пенсії за вислугу років, незалежно від її віку. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 23.01.2020 року по справі № 756/9879/16-а;

- згідно записів з трудової книжки, позивач працювала на посаді працівника освіти у період з 15.08.1989 року по 31.08.2004 року, з 22.08.2005 року по 31.08.2016 року, з 07.12.2016 року по 16.12.2016 року, що складає 26 років 1 місяць 7 днів, а отже її спеціальний стаж на момент звернення до відповідача дає право на отримання пенсії за вислугу років;

- відповідач мав застосувати положення п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне призначення» в редакції, що діяла в редакції до внесення змін Законом № 213 та Законом № 911, які визнані неконституційними, та призначити позивачу пенсію за вислугою років.

Згідно зі змістом відзиву на позовну заяву, відповідач вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, із зазначенням таких фактичних обставин:

- позивач звернувся до суду з заявою № 189 від 15.01.2021 щодо призначення пенсії за вислугу років та доданими документами (паспорт, картка платника податків з ідентифікаційним номером, трудова книжка, диплом, свідоцтво про укладення шлюбу). Відповідно до п. 5 ст. 45 Закону №1058 (зі змінами відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIІІ від 03.10.2017) документи про призначення пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду України та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення при призначення або відмову в призначенні пенсії. Рішенням Головного управління № 90 від 22.01.2021 позивачці відмовлено в призначенні пенсії;

- відповідно до п. 2-1 Прикінцевих положень Закон № 1058 пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. Відповідно до положень п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення мають право на пенсію за вислугу років після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01.04.2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

- відповідно до вимог ст. 24 Закону № 1058, для призначення пенсії страховий стаж обчислюється органами Пенсійного фонду за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом;

- страховий стаж позивачки обчислений на підставі наданих документів, а саме: паспорт, картка платника податків з ідентифікаційним номером, трудова книжка, диплом, свідоцтво про укладення шлюбу і даних, що містяться в системі персоніфікованого обліку, та складає 30 років 10 місяців. Спеціальний стаж позивачки (станом на 11.10.2017) складає 26 років 1 місяць. До загального і спеціального стажу враховано всі періоди роботи. Таким чином, позивачка не досягла встановлено чинним законодавством пенсійного віку та не набула необхідного спеціального стражу для призначення пенсії, а тому вважаємо, що адміністративний позов підлягає залишенню без задоволення;

- Головне управління не погоджується з позовною вимогою щодо застосування п. «е» ст. 55 Закону «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 №213-VIII, та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 від №911-VIII, оскільки призначення пенсії здійснюється відповідно до чинного законодавства України. Застосуванню підлягає та норма у відповідній редакції, яка є чинною на момент призначення пенсії;

- Головне управління повідомляє, що позивачка вже зверталась до Головного управління з аналогічною заявою № 189 від 15.01.2020 та Головним управлінням вже ухвалювалося рішення щодо відмови у призначенні пенсії позивачці №90 від 22.01.2020. Тобто, починаючи з 22.01.2020, позивачка знала позицію Головного управління щодо призначення пенсії, а отже знала і про свої порушені права (на її власну думку).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши пояснення, надані учасниками справи, а також докази в їх сукупності, суд встановив таке.

ОСОБА_1 звернулась до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі з заявою про призначення пенсії, яка прийнята 15.01.2021 року та зареєстрована за № 189. (а.с.52-53)

Рішенням Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 90 від 22.01.2021 р. про відмову в призначенні пенсії (а.с.20), розглянувши заяву № 189 від 15.01.2021 року щодо призначення пенсії за вислугу років та надані документи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідності до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV (зі змінами 2148) в призначенні пенсії відмовлено.

Відповідно до змісту вказаного рішення, його прийнято з таких підстав:

- пунктом 2-1 розділу ХV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV (зі змінами 2148) та пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення № 1788 з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019, право на призначення пенсії за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком посад, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на:

- 1 квітня 2015 року не менше 25 років та після цієї дати:

- 1 січня 2016 року не менше 25 років 6 місяців;

- 11 жовтня 2017 року не менше 26 років 6 місяців;

- страховий стаж роботи позивача складає 30 років 10 місяців, а спеціальний стаж станом на 11.10.2017 року 26 років 1 місяць;

- до загального та спеціального стажу враховано всі періоди роботи.

Не погоджуючись з рішенням відповідача № 90 від 22.01.2021 року про відмову у призначенні пенсії за вислугою років позивачу, позивач звернувся до суду із вищенаведеними вимогами.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В частині 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 1, 2 ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частиною 1 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Спірні правовідносини врегульовано законодавством (чинним та у редакції станом на момент виникнення відповідних правовідносин): законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV), «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі Закон № 1788-XII).

Згідно зі статтею 8 Закону № 1058-IV громадяни України мають право на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до пункту «е» частини 1 статті 55 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01.04.2015 року не менше 25 років та після цієї дати з 01.04.2017 року по 31.03.2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII (надалі Закон № 213), зокрема, підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію (абзаци перший - одинадцятий пункту «е» статті 55 Закону № 1788), а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII (надалі Закон № 911) встановлено як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 55 років для осіб, зазначених у пункті «е» статті 55 Закону № 1788.

Так, відповідно до внесених змін пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-XII було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними, зокрема, такого віку: 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року.

В свою чергу, рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 року № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII.

При цьому, Конституційний Суд України зазначив, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Відповідно до статті 51 Закону № 1788 пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З наведеного випливає, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Конституційний Суд України вказав, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону № 1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Також, Конституційний Суд України зазначив, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави, з огляду на що, оспорювані положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, суперечать положенням статей 1, 3, 46 Основного Закону України.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 року № 2-р/2019 положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно з пп. в п. 4 ч. 1 ст. 89, пп. е п. 4 ст. 90 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VІІІ: рішення Суду є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено; висновок Суду є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

Таким чином, з 04.06.2019 року право на пенсію за вислугу років згідно з статтею 55 Закону №1788-ХІІ мають працівники закладів охорони здоров`я незалежно від віку, за наявності спеціального стажу роботи станом на 11.10.2017 року не менше 26 років 6 місяців.

Отже, на день звернення позивача із заявою від 15.01.2021 року про призначення пенсії за вислугу років, пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Як встановлено судом, звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії мало місце 15.01.2021 року, тому застосуванню до даних правовідносин належать положення пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ у редакції, чинній до внесення до нього змін законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.15 року № 213-VІІІ, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.15 року № 911-VIII.

Підставою відмови у призначенні позивачці пенсії за вислугою років слугував встановлений факт недостатності її спеціального стажу станом на 11.10.2017 року.

Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно зі змістом заяв сторін по суті справи та доданих до них документів, сторонами визнаються фактичні обставини справи, зокрема, що спеціальний стаж позивача станом на 11.10.2017 року становить більше 25 років.

З урахуванням наданих сторонами документів, наявних в матеріалах справи, у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Тому, згідно з ч. 1 ст. 78 КАС України, зазначені обставини, не підлягають доказуванню.

Отже, спірність позицій сторін в даному випадку полягає у виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

На підставі вищенаведеного, суд зауважує, що посилання відповідача на те, що спеціальний страховий стаж роботи позивача, що дає їй право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» обчислений по 11.10.2017 року повинен становити 26 років 6 місяців, є безпідставним, оскільки в даному випадку відповідач застосував редакцію Закону України «Про пенсійне забезпечення», яка рішенням Конституційного Суду України 04.06.2019 року № 2-р/2019 визнана неконституційною.

Отже, позиція відповідача щодо спірних правовідносин є помилковою, такою, що не відповідає вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування правомірності прийняття оскаржуваного рішення, з дотриманням вимог абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідачем суду не наведено та не надано.

Щодо решти доводів сторін слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.), відповідно

суд дійшов висновків, що:
- оскаржуване рішення Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 90 від 22.01.2021 р. про відмову в призначенні пенсії прийняте: не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством України; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, тому воно є протиправним та підлягає скасуванню, відповідно

- адміністративний позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позовної заяви додано квитанцію № СВ04556429/1 від 12 лютого 2021 року про сплату судового збору за подання даного адміністративного позову в сумі 908,00 грн. (а.с.13)

Відповідно, стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача підлягає сума судового збору в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

В повному обсязі рішення складено з урахуванням тимчасової непрацездатності головуючого судді, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», та часу перебування головуючого судді у відпустці.

Згідно з п. 3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України (в редакції, чинній до 17.07.2020 року) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), зокрема, процесуальні строки щодо розгляду адміністративної справи продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18.06.2020 року № 731-ІХ, який набрав чинності 17.07.2020 року, зокрема, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 855 від 11.08.2021 року) до 1 жовтня 2021 р. на території України продовжено дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 250, 255, 258, 262, 295, Прикінцевими та Перехідними положеннями КАС України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (місцезнаходження: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107; ідентифікаційний код юридичної особи: 20987385) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 90 від 22.01.2021 р. про відмову в призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплатити ОСОБА_1 з 15.01.2021 року пенсію за вислугою років, як працівнику освіти, відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII, в редакції, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 4 червня 2019 року № 2-р/2019.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Апеляційні скарги на рішення суду подаються учасниками справи до або через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Г. Цховребова