Справа № 320/9533/21
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2021-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2021 року справа №320/9533/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі позивачка) з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі відповідач), - про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Зміст позову складають наступні позовні вимоги: 1) визнати протиправною відмову відповідача про зарахування позивачці до стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці половини строку навчання за денною формою на юридичному факультеті Київського державного університету ім. Т.Г. Шевченка; 2) зобов`язати відповідача зарахувати позивачці, як судді у відставці, до стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці половину строку навчання за денною формою на юридичному факультеті Київського державного університету ім. Т.Г. Шевченка з 01.09.1984 року по 30.06.1989 рік, а саме 2 роки 5 місяців та з урахуванням загального стажу судді 27 років 6 місяців 23 дні здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до довідки ліквідаційної комісії апеляційного суду Київської області №05/29/20 від 12.02.2020 без обмеження граничного строку та з урахуванням фактично сплачених сум з 19 лютого 2020.

В позовній заяві позивачка просила розгляд справи провести без її участі за правилами спрощеного провадження.

З тексту позовної заяви слідує, що заявлені позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що при виконанні рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 у справі №320/6408/20 про зобов`язання до перерахунку вже призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно довідки ліквідаційної комісії апеляційного суду Київської області №05/29/20 від 12 лютого 2020, - відповідач змінив складові стажу та відсотків для визначення розміру зазначеного утримання. Так відповідач самостійно зменшив розмір стажу, з якого нараховується щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці на 2 роки і 5 місяців та зменшив процентний розмір суддівської винагороди з 90% на 60%, що суперечить вимогам спеціального законодавства з приводу нарахування та перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та порушує майнове право позивачки на отримання такого грошового утримання у належному розмірі.

Відповідач проти позову заперечив, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. З відзиву на позовну заяву слідує, що свої оскаржувані в даній справі дії обґрунтовує, застосуванням чинного на момент перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивачки Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402.

Дослідивши обставини справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була звільнена з посади судді апеляційного суду Київської області відповідно до Постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 №1513-VIII «Про звільнення суддів», у зв`язку з поданням заяви про відставку.

З 23 вересня 2016 року позивачка перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області, де відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-УІ від 07.07.2010 року мені призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90% суддівської винагороди судді апеляційного суду Київської області.

З 1 січня 2020 року розмір складових суддівської винагороди судді апеляційного суду, який працює на відповідній посаді змінився.

19 лютого 2020 року, після рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 р. №2-р/2020, позивачка звернулась до відповідача із заявою щодо перерахунку їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, надавши довідку ліквідаційної комісії апеляційного суду Київської області про суддівську винагороду №05/29/20 від 12.02.2020. Однак відповідач своїм рішенням №376 від 27.02.20 в такому перерахунку позивачці відмовив, що стало підставою звернення позивачки до суду для поновлення порушених прав.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року (№320/6408/20), яке набрало чинності 19.01.21 р. Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зобов`язано було здійснити позивачці, як судді апеляційного суду Київської області у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно довідки ліквідаційної комісії апеляційного суду Київської області №05/29/20 від 12 лютого 2020 року з урахуванням фактичного виплачених сум, починаючи з 19 лютого 2020 року.

На виконання вищезазначеного рішення суду Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області 29 січня 2021 було прийнято рішення №97 про перерахунок позивачці довічного грошового утримання судді.

У березні 2021 позивачці стало відомо, що перерахунок її щомісячного довічного грошового утримання судці у відставці було проведено, виходячи з розміру 60% суддівської винагороди, зазначеної у довідці ліквідаційної комісії апеляційного суду Київської області №05/29/20 від 12.02.2020.

Позивачкою вказується і не заперечується відповідачем у відзиві, що встановлення відмінного від попереднього процентного розміру суддівської винагороди (60% замість 90%) вказує на те, що ГУ ПФУ у Київській області при перерахунку позивачці та виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці не було враховано весь стаж роботи, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а саме: половину строку навчання на юридичному факультеті за денною формою у Київському державному університеті ім. Т.Г.Шевченка з 01.09.1984 року по 30.06.1989 р., оскільки на момент виходу позивачки у відставку діяв Закон №2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р.

Напроти, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці застосував новий Закон України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 №1402.

28 травня 2021 року позивачка звернулась з заявою до відповідача, в якій просила до стажу роботи, що дає мені право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді зарахувати половину строку навчання на юридичному факультеті за денною формою у Київському державному університеті ім.Т.Г.Шевченка з 01.09.1984 року по 30.06.1989 р., а саме 2 роки 5 місяців та відповідно провести перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до довідки ліквідаційної комісії апеляційного суду Київської області №05/29/20 від 12.02.2020 з 19 лютого 2020 року, виходячи з загального стажу, що дає право на отримання відставочних - 27 років 6 місяців 23 дні.

Однак відповідач листом, отриманим позивачкою 2.07.2021, повідомив позивачку про те, що перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці проведено відповідно до ч.3 ст. 142 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №1402-У11І і визначило відсотковий його розмір - 60% суддівської винагороди судді, виходячи зі стажу судді 25 років 1 місяць 23 дні з (01.08.1991 року по 22.09.2016 р.). Посилаючись на ст. 137 цього ж Закону відповідач зазначив, що підстав для зарахування до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання в Київському державному університеті ім.Т.Г.Шевченка немає.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Закон України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 №1402 набрав чинності з 30.09.2016 року. Таким чином на час виходу позивачки у відставку був чинним Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі по тексту - Закон України від 07 липня 2010 року №2453-VI), статтею 120 якого передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до положень частини 1 статті 135 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Частиною 3 статті 141 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року №1-8/2016, визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Пунктом 11 Перехідних положень Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції, чинній до 28 березня 2015 року) передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом України від 07 липня 2010 року № 2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ (далі по тексту - Закон України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ).

Відповідно до частини 1 статті 43 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

Абзацом 2 частини 4 цієї ж статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно з частиною 4 статті 43 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді.

До стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із частиною першої статті 25 Конституційного Договору від 08 червня 1995 року №1к/95-ВР між Верховною Радою України та Президентом України «Про основні засади організації та функціонування державної влади і місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової Конституції України» Президент України в межах своїх повноважень видає укази і розпорядження, які є обов`язковими для виконання на всій території України, дає їх тлумачення (зазначений Договір був чинний на момент видання Президентом України указу Президента України від 10 липня 1995 року N 584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" та втратив чинність із набранням чинності Конституції України 28 червня 1996 року).

Відповідно до пункту 1 Розділу XV «Перехідні положення» Конституції України закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України.

Згідно частини 3 статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Відповідно до частини 1 статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Згідно із статтею 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року №584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" (стаття втратила чинність 20 березня 2008 року), чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Відповідно до абзацу 2 пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» (яка діяла одночасно із Законом України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ; втратила чинність 01 січня 2012 року), доповненим згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 червня 2008 року № 545, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Крім того, у відповідності до статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до частини 6 статті 47 та пункту 8 частини четвертої статті 48 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Частиною 1 статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Крім того, Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 вказав на неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

До цього Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Також, в рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абз. 2 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Відповідно до пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Вказані положення узгоджуються з положеннями Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Так, згідно із пунктом 54 Рекомендації CM/Rес (2010)12) від 17 листопада 2010 року Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки - "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці".

Наведене свідчить, що конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Аналогічні висновки, також, висловленні у рішенні Ради суддів України «Щодо обчислення стажу роботи для виникнення права на відставку, надбавку за вислугу років та додаткову відпустку» від 13 березня 2015 року №20.

Суд також виходить з того, що неправомірним є позбавлення особи, зокрема, судді, набутого статусу (наприклад, статусу особи, яка має стаж роботи на посаді судді у конкретному кількісному вимірі), оскільки це не узгоджується з принципом правової визначеності. При цьому, дозволяється, виключно шляхом прийняття закону, змінити механізм використання такого статусу у формі зменшення розміру фінансових виплат або пільг, а також позбавлення особи права на перерахунок певних соціальних виплат тощо.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи повноваження позивачки як судді припинилися з дня набрання чинності постанови Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року № 1513-VIII «Про звільнення суддів», якою позивачка була звільнений з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Тобто, з 08 вересня 2016 року позивачка припинила свої повноваження як суддя та набула право на призначення грошового утримання судді у відставці на умовах, визначених нормами законодавства, чинного станом саме на 08 вересня 2016 року.

Наведене свідчить, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом України від 07 липня 2010 року № 2453-VI, було передбачено право судді на зарахування до стажу, яке дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, календарного періоду проходження строкової військової служби, а також часу роботи на посадах прокурорів і слідчих.

Це підтверджується також положеннями Закону України "Про Вищу раду правосуддя" від 21 грудня 2016 року №1798-VIII, яким були внесені зміни в Закон України "Про судоустрій і статус суддів", зокрема, пункт 34 Прикінцевих та перехідних положень доповнено абзацом четвертим такого змісту: "Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)".

На переконання суду, стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Саме така правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 09 листопада 2018 року у справі №559/443/17, від 06 березня 2018 року у справі №308/6953/17, від 19 червня 2018 року у справі №243/4448/17, від 11 вересня 2018 року у справі №428/4671/17, від 01 жовтня 2018 року у справі №541/503/17, від 17 жовтня 2018 року у справі №140/263/17, від 23 жовтня 2018 року у справі №686/10100/15-а.

Таким чином, не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді, є неправомірним.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що до стажу роботи позивачки, який надає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, повинно зараховуватися до стажу роботи на посаді судді, навчання за денною формою у Київському державному університеті ім. Т.Г. Шевченка (2 роки 05 місяців).

Таким чином, загальний стаж роботи судді позивачки, що дає їй право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, становить 27 років 1 місяць та 23 дні.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що до стажу роботи на посаді судді позивачки, що дає право на відставку та обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, слід врахувати половину строку навчання за денною формою у Київському державному університеті ім. Т.Г. Шевченка (2 роки 05 місяців), складає 27 років 1 місяць 23 дні та дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці саме у розмірі 90 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, а не 60%, як вказує позивач, оскільки при обчисленні відсоткового значення суддівської винагороди слід застосовувати положення законодавства, яке діяло саме на момент призначення щомісячного довічного грошового утримання, а не законодавства, яке діяло на момент проведення перерахунку, оскільки під час перерахунку утримання, має враховуватись виключно грошовий еквівалент суддівської винагороди працюючого судді, у разі його збільшення.

Тому, суд, керуючись частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити їх у наступній редакції: 1) визнати протиправною відмову відповідача про зарахування позивачці до стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці половини строку навчання за денною формою на юридичному факультеті Київського державного університету ім. Т.Г. Шевченка; 2) зобов`язати відповідача зарахувати позивачці, як судді у відставці, до стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці половину строку навчання за денною формою на юридичному факультеті Київського державного університету ім. Т.Г. Шевченка з 01.09.1984 року по 30.06.1989 рік, а саме 2 роки 5 місяців та з урахуванням загального стажу судді 27 років 6 місяців 23 дні здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до довідки ліквідаційної комісії апеляційного суду Київської області №05/29/20 від 12.02.2020 без обмеження граничного строку та з урахуванням фактично сплачених сум з 19 лютого 2020; 3) визнати протиправними дії відповідача щодо зменшення позивачці відсоткового значення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 90% до 60% суддівської винагороди працюючого судді при здійсненні його перерахунку на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року, яке набрало законної сили 19 січня 2021 року, у справі №320/6408/20; 4) зобов`язати відповідача здійснити позивачці перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру 90% суддівської винагороди працюючого судді, з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумою такого утримання.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем не доведено правомірності вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачкою під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивачки судові витрати у розмірі 908,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов - задовольнити.

2. Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області () про зарахування ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) до стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці половини строку навчання за денною формою на юридичному факультеті Київського державного університету ім. Т.Г. Шевченка.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області () зарахувати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), як судді у відставці, до стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці половину строку навчання за денною формою на юридичному факультеті Київського державного університету ім. Т.Г. Шевченка з 01.09.1984 року по 30.06.1989 рік, а саме 2 роки 5 місяців та з урахуванням загального стажу судді 27 років 6 місяців 23 дні здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до довідки ліквідаційної комісії апеляційного суду Київської області №05/29/20 від 12.02.2020 без обмеження граничного строку та з урахуванням фактично сплачених сум з 19 лютого 2020.

4. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області () щодо зменшення ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) відсоткового значення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 90% до 60% суддівської винагороди працюючого судді при здійсненні його перерахунку на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року, яке набрало законної сили 19 січня 2021 року, у справі №320/6408/20.

5. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області () здійснити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру 90% суддівської винагороди працюючого судді, з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумою такого утримання.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім ) грн 00 коп за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Терлецька О.О.