Справа № 360/3442/21
Суддя: К.Є. Петросян
Дата ухвалення: 2021-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

24 вересня 2021 року СєвєродонецькСправа № 360/3442/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Петросян К.Є., розглянувши в письмову провадженні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду та клопотання представника Головного управління Національної поліції в Луганській області про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

05 липня 2021 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області, в якій позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області, яка полягає у не внесенні змін до наказу № 81 о/с від 10.02.2021 "По особовому складу" про звільнення ОСОБА_1 щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, компенсації за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та компенсації за 20 діб основної відпустки за 2020 рік;

зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області внести зміни до наказу № 81 о/с від 10.02.2021 "По особовому складу" про звільнення ОСОБА_1 включивши до змісту наказу № 81 о/с від 10.02.2021 "По особовому складу" положення, які стосуються виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, компенсації за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та компенсації за 20 діб основної відпустки за 2020 рік та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та за 20 діб основної відпустки за 2020 рік.

Ухвалою суду від 08.07.2021 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,- залишено без руху.

На виконання вищевказаної ухвали суду позивачем через канцелярію суду 26.07.2021 надано клопотання про поновлення строку на звернення до суду, в обгрунтування якого зазначено таке.

Позивач ознайомився з наказом від 10.02.2021 лише 26.02.2021 та після того, як позивач дізнався про порушення своїх прав позивач не мав можливості в місячний строк звернутись до суду, оскільки з 15.03.2021 проходив лікування, що підтверджується довідкою №151 КНП Лисичанської міської ради Луганської області «Лисичанської багатопрофільної лікарні «Поліклініка». На підставі наведеного, позивач просить визнати обставини перебування його на лікуванні з 15.03.2021 поважними причинами пропуску строку звернення до суду.

Ухвалою судді від 02.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Визначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду залишено відкритим.

17.08.2021 від представника відповідача через канцелярію суду разом з відзивом на позов надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, в обгрунтування якого зазначено таке.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з не нарахуванням та невиплатою позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, та компенсації за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та компенсації за 20 діб основної відпустки за 2020 рік.

За характером спірних правовідносин, і за їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція саме адміністративних судів.

Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проте, застосування вказаної норми статті 233 КЗпП України можливе лише у тому випадку, коли у спеціальних нормативно-правових актах відсутні положення, якими врегульовано спірні правовідносини.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені спеціальним законодавством, яким і є в даному випадку КАС України, у частині п`ятій статті 122 якого чітко передбачено місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, та компенсації за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік, за 20 діб основної відпустки за 2020 рік, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, на думку відповідача, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини другої статті 233 КЗпП України.

При цьому, з матеріалів позовної заяви встановлено, що наказом Головного управління Національної поліції в Луганській області від 10.02.2021 № 85 о/с ОСОБА_1 , звільнено зі служби в поліції за ст.77 ч.І п. 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з 26.02.2021. В наказі чітко визначено, які саме компенсації належить виплатити позивачу при звільненні зі служби, та в ньому зазначено лише про виплату компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 4 доби.

Таким чином, з моменту ознайомлення (26.02.2021) позивача з даним наказом, йому стало відомо про те, що компенсацію за невикористані відпустки в інші роки відпустки йому відповідач не здійснив. Отже, саме з цього часу у позивача розпочинається перебіг місячного строку звернення до суду з даним позовом, а не з моменту, коли позивач дізнався про існування постанови Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №160/10875/19. Однак, з даним позовом позивач звернувся до суду лише 05.07.2021, тобто більше ніж через 4 місяці після звільнення.

Крім того зауважив про неприйнятність доводів позивача про те, що про порушення своїх прав він дізнався після отримання відповіді відповідача від 08.04.2021 № 595/111/22-2021, оскільки отримання листа від відповідача на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду з даним позовом.

На підставі вищенаведеного, відповідач просить залишити без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 .

Розглянувши клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду та клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, перевіривши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Спірним при розгляді даної справи є, зокрема, правомірність невнесення відповідачем змін до наказу № 81 о/с від 10.02.2021 "По особовому складу" про звільнення ОСОБА_1 щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, компенсації за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та компенсації за 20 діб основної відпустки за 2020 рік.

Тобто, позивач не згоден з редакцією наказу про його звільнення № 81 о/с від 10.02.2021, з яким ОСОБА_1 ознайомлено 26.02.2021, що не заперечують сторони по справі.

Згідно довідки №151 від 15.03.2021, виданою лікарем Комунального некомерційного підприємства Лисичанської міської ради Луганської області «Лисичанська Багатопрофільна лікарня» Побоженко О.І., вбачається, що ОСОБА_1 15.03.2021 звертався до лікаря невропатолога та йому було призначено курс лікування на дванадцять днів.

Надаючи оцінку вищевказаній довідці, суд зазначає, що звернення позивача до лікаря та призначення йому курсу лікування не є доказом непрацездатності позивача, а отже не може свідчити про те, що ОСОБА_1 в цей період не мав можливості звернутись до суду. При цьому, листка непрацездатності чи доказів перебування позивача на стаціонарному лікуванні суду не надано.

Конституція України гарантує право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів, що включає також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку, який у цивільному та господарському судочинстві визначений як строк позовної давності, а в адміністративному - строк звернення до суду.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

На підставі аналізу сформульованих цим судом позицій можливо дійти висновку про те, що правова визначеність та принцип верховенства права є взаємопов`язаними, оскільки правова визначеність спрямована на чіткість та передбачуваність правового статусу особи, дій органів державної влади, їх посадових та службових осіб, недопущення безпідставного порушення чи обмеження прав і свобод людини і громадянина.

При цьому ЄСПЛ у справах «Салов проти України», п. 93, «Сутяжник» проти Росії», п. 38) підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема, під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вбачається, що у ньому не визначено граничні межі, у яких адміністративні суди можуть приймати рішення про поновлення строку звернення до суду.

Не містить КАС України й конкретних підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.

З цього приводу у ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої відступлення від принципу правової визначеності через відновлення строку звернення до суду виправдано лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справа «Салов проти України»), зокрема, з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (справа «Сутяжник проти Росії», п. 38).

При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, як правило, враховує: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінку заявника; 3) поведінку державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, підсумовуючи вище викладене, можливо дійти висновку про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків звернення до суду за захистом порушених прав.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення таких строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визначення причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві або у заяві про поновлення строку звернення до суду причин, підтверджених відповідними засобами доказування та доданими до них матеріалами.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Як вбачається з позовної заяви, наказом Головного управління національної поліції в Луганській області від 10.02.2021 «По особовому складу» № 81 о/с підполковника поліції ОСОБА_1 (0120510), заступника начальника Попаснянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області, звільнено за п. 4 ч. 1 ст. 77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), з 26.02.2021, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 18 років 10 місяців 10 днів, у пільговому обчисленні (без урахування календарної вислуги): 17 років 07 місяців 05 днів, загальний трудовий стаж: 27 років 11 місяців 08 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати складає 18 років, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 04 діб, встановивши відсоток премії за лютий 2021 року 41, 83 %.

У зв`язку з тим, що відповідач не сплатив під час звільнення ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, грошову компенсацію за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та грошову компенсацію за 20 діб основної відпустки за 2020 рік, позивач 18.03.2021 звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за вищевказані періоди.

Отже, вищевказана заява позивача стосувалась саме виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки, а не внесення змін до наказу про звільнення.

Листом від 08.04.2021 № 595/111/22-2021 відповідач повідомив про відсутність підстав для нарахування та виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та 20 діб основної відпустки за 2020 рік, оскільки в наказі ГУНП в Луганській області від 10.02.2021 № 81 о/с не зазначена кількість днів для компенсації відпустки.

Позивачу про своє порушене право було відомо з моменту отримання наказу про звільнення, а саме з 26.02.2021, що підтверджується, окрім іншого зверненням позивача до відповідача щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки. При цьому, досудового порядку врегулювання спору щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки законодавчо не передбачено.

Отже, матеріалами позовної заяви підтверджується, що позивач про своє порушене право був обізнаний з моменту ознайомлення із наказом про звільнення, а саме 26.02.2021. Звертаючись до суду з вимогами щодо внесення змін до наказу про звільнення, позивач фактично оскаржує умови звільнення з публічної служби.

Позивач у своїй заяві не надає жодних доказів та не зазначає жодних обставин, які б суд міг би визнати як такі, що є об`єктивно непереборними, не залежать від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду.

Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Проте, звертаючись до суду з вимогами щодо:

визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Луганській області, яка полягає у не внесенні змін до наказу № 81 о/с від 10.02.2021 "По особовому складу" про звільнення ОСОБА_1 щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, компенсації за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та компенсації за 20 діб основної відпустки за 2020 рік;

зобов`язання Головне управління Національної поліції в Луганській області внести зміни до наказу № 81 о/с від 10.02.2021 "По особовому складу" про звільнення ОСОБА_1 включивши до змісту наказу № 81 о/с від 10.02.2021 "По особовому складу" положення, які стосуються виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, компенсації за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та компенсації за 20 діб основної відпустки за 2020 рік,

позивач пропустив місячний строк на звернення до суду, передбачений ст.122 КАС України. При цьому, наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду визнаються судом неповажними.

Таким чином не підлягає задоволенню клопотання позивача про поновлення строку на звернення до суду з вимогами щодо :

визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Луганській області, яка полягає у не внесенні змін до наказу № 81 о/с від 10.02.2021 "По особовому складу" про звільнення ОСОБА_1 щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, компенсації за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та компенсації за 20 діб основної відпустки за 2020 рік;

зобов`язання Головне управління Національної поліції в Луганській області внести зміни до наказу № 81 о/с від 10.02.2021 "По особовому складу" про звільнення ОСОБА_1 включивши до змісту наказу № 81 о/с від 10.02.2021 "По особовому складу" положення, які стосуються виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, компенсації за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та компенсації за 20 діб основної відпустки за 2020 рік.

Відповідно, клопотання відповідача щодо залишення без розгляду позовної заяви в частині вищевказаних позовних вимог, підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головне управління Національної поліції в Луганській області виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та за 20 діб основної відпустки за 2020 рік, суд зазначає, що позивач звернувся з вказаними вимогами своєчасно, відповідно клопотання відповідача про залишення позову без розгляду в частині цих вимог задоволенню не підгяає з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Предметом спору у даній справі є, зокрема, стягнення грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки за період з 2015 року по 2021 рік.

Згідно з вимогами статті 2 Закону України «Про оплату праці» в структуру заробітної плати входять:

Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.11.2007 № 1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Таким чином, грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки входить до структури заробітної плати, і відповідно, є її складовою.

Згідно з частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України Про оплату праці від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 поняття заробітна плата і оплата праці, які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу законів про працю України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У цій справі ОСОБА_1 вважає, що його права порушені стосовно грошової компенсації (оплати праці) за невикористані дні основної та додаткової відпустки за період, коли він проходив публічну службу. Позивачем, в цій частині позовних вимог, не оскаржуються умови проходження публічної служби або звільнення з неї.

Частиною п`ятою статі 122 КАС України не визначений місячний строк звернення до адміністративного суду відносно спорів стосовно «грошової винагороди» або «оплати праці» за проходження публічної служби.

Сама процедура проходження публічної служби, в цілому випадку служби в органах Національної поліції, має широкий характер та включає багато процедур, таких як: призначення на посади, переміщення і просування по службі, атестація, відпустки, умови звільнення зі служби, особливості проходження служби окремими категоріями осіб начальницького складу, питання соціального захисту тощо.

Натомість, питання «грошової винагороди» або «оплати праці» (рівнозначність цих понять обумовлена наявністю у сторін прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків) врегульоване спеціальними законами: Законом України Про оплату праці, Кодексом законів про працю України, а також іншими підзаконними нормативними актами та судовими рішеннями.

Зазначене свідчить про те, що в даному випадку норми Закону України Про оплату праці, Кодексу законів про працю України, а також інших підзаконних нормативних актів є спеціальними порівняно з нормами КАС України, а тому повинні застосовуватися положення спеціальних норм в частині можливості звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

З огляду на наведене, під час розгляду справ про стягнення на користь осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, заробітної плати (зокрема, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, яка є складовою грошового забезпечення) повинні застосовуватися положення частини другої статті 233 КЗпП України, а не частини п`ятої статті 122 КАС України, тобто строки звернення до суду у цій категорії справ не застосовуються.

З урахуванням вищевикладеного, відсутні законодавчо визначені обмеження відносно строків звернення до суду осіб, які проходили публічну службу, стосовно питання стягнення винагороди за її проходження.

У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне застосувати частину другу статті 233 КЗпП України в частині позовних вимог щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки, тобто позивач не обмежений строком звернення з даними вимогами.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки.

Керуючись статтями 122, 123 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду з позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити та визнати неповажними причини пропуску строку звернення до суду.

Клопотання представника Головного управління Національної поліції в Луганській області про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області в частині позовних вимог про:

визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Луганській області, яка полягає у не внесенні змін до наказу № 81 о/с від 10.02.2021 "По особовому складу" про звільнення ОСОБА_1 щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, компенсації за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та компенсації за 20 діб основної відпустки за 2020 рік;

зобов`язання Головне управління Національної поліції в Луганській області внести зміни до наказу № 81 о/с від 10.02.2021 "По особовому складу" про звільнення ОСОБА_1 включивши до змісту наказу № 81 о/с від 10.02.2021 "По особовому складу" положення, які стосуються виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, компенсації за 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік та компенсації за 20 діб основної відпустки за 2020 рік.

У задоволенні решти вимог клопотання представника Головного управління Національної поліції в Луганській області про залишення позову без розгляду, відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.Є. Петросян